# Unknown

Пользователь Windows

Популізм, корупція і війна


Дмитро Самойленко

2024


Популізм ніколи не призводить до економічного дива. Риторика солодких обіцянок спрямована лише на те, щоб прийти до влади. Ідеї популізму не вдосконалюють механізми роботи уряду, вони не збільшують доходи бюджету. Навпаки, ці ідеї дуже часто стають причиною нових проблем для держави та її громадян.


Країни, які зазнали нещастя опинитися під владою популістів, переносять цю хворобу відповідно до міцності своєї економіки та державних інститутів. Чим слабша і бідніша країна, тим важчі наслідки. Зазвичай, вони проявляються у вигляді високої інфляції, зростанні бідності та навіть у пригніченні громадянських свобод.


Зараз популізм не обмежується кордонами Латинської Америки та Африки. На сході Європи розташована країна, де прихід до влади некомпетентного шоумена-популіста запустив ланцюг подій, наслідком яких стала найбільша з часів Гітлера війна на континенті, сотні тисяч загиблих і мільйони біженців. Як ви вже здогадалися, мова йде про Україну та Володимира Зеленського.


Обрання коміка президентом країни стало закономірним наслідком багаторічного впливу олігархів на політику та засоби масової інформації. Але Зеленський був далеко не першою спробою великого бізнесу отримати політичні дивіденди. Сподіваюся, що ця книга допоможе вам краще зрозуміти, як олігархам вдалося перемогти системних політиків, і чому перемога популіста в черговий раз не привела до процвітання.


Зміст


Сходження комедіанта

Лазаренко, який показав усім шлях

Партія Зелених України – передвісник майбутньої перемоги Зеленського

Ліквідація графи "Проти всіх"

На місці Зеленського міг бути Андрій Данилко

Леонід Черновецький − найвідоміший український популіст до появи Зеленського

Коломойський заходить на медіаринок

Знайомство з Зеленським

Порошенко робить фатальну помилку

Ляшко, Аваков і президент на глиняних ногах

Коломойський оголошує війну Порошенку

Чому саме Зеленський

Вакарчук, який міг все зіпсувати, але не зіпсував

Передвиборчі обіцянки та особливості президентської кампанії Зеленського

Чи мав Порошенко шанс перемогти Зеленського?

Слабкість політичних інститутів — одна з причин перемоги Зеленського

Виборці Зеленського — хто вони?

Зеленський і Портнов

На варті інтересів Коломойського

Олімпіада та любов до грошей

Велике будівництво − крадіжка століття з бюджету України

Сумнівні пільги на користь олігархів

Як Зеленський боровся з коронавірусом

Проти Байдена, на боці Трампа та Росії

Справа ПриватБанку. Перші протиріччя між Зеленським та Коломойським

Коломойський і тюрма

Невдалі мегапроекти президента

Тиск на незалежні ЗМІ

Причини конфлікту з мером Києва Кличком

Чому Путін напав на Україну

Батько Зеленського запускає ланцюгову реакцію

Ідеальний момент для Путіна

У чому полягав російський сценарій

Останні приготування до війни

Ультиматум Кремля

Казахстан, Олімпіада та casus belli

Путін знову оголошує ультиматум. Тепер для України

Чому Зеленський не готувався до війни? Відповідь дуже проста

Людина №2

Таємна зустріч в Омані

Версія про зраду Єрмака

І ось почалася війна…

Різанина в Бучі, що змінила характер війни

Що насправді сталося на півдні

Як Харків врятували від окупації

Таємничій радник з підриву мостів

Справа Баканова

Трагедія Маріуполя – найбільша катастрофа Європи у XXI столітті

Доля полонених

Осінь 2022. Несподіваний успіх української армії

2023 рік: погіршення ситуації на фронті

Як може завершитись війна в Україні?

Корупція під час війни. Гроші сильніші за страх

Міфологізація ролі Зеленського у війні

У Зеленського з'явилася нова проблема – генерал Залужний

Позитивні досягнення та втрачені можливості


Сходження ком

ед

іанта


Володимир Олександрович Зеленський народився 25 січня 1978 року в місті Кривий Ріг у родині викладача Криворізького економічного інституту Олександра Семеновича та інженера Римми Володимирівни. На відміну від батька майбутнього президента, якого в місті знали переважно за його викладацькою діяльністю, дід Зеленського був досить відомим у Кривому Розі. Семен Іванович Зеленський довгий час працював заступником начальника кримінального розшуку міської міліції та вийшов на пенсію в званні полковника. За свідченням місцевих жителів, він активно брав участь у придушенні вуличних протестів 1963 року. Тоді, за офіційними даними, у Кривому Розі було вбито 4 мирних мешканця, за неофіційними — загинуло 7 людей.


Коли Володимиру Зеленському виповнилося три роки, він разом з сім’єю переїхав до Монголії, де його батько отримав роботу з налагодження електронного обладнання на гірничо-збагачувальному комбінаті у місті Ерденет. Через чотири роки Зеленські повернулися до Кривого Рогу, і Володя пішов до другого класу місцевої школи №95.


У шкільні роки Зеленський виявляв великий інтерес до театру, музики та англійської мови. Особливим його захопленням став КВН (Клуб веселых и находчивых, Клуб веселих і кмітливих, КВК) — радянське телевізійне шоу, в якому кілька команд студентів змагаються у гумористичних відповідях та показують заздалегідь підготовлені скетчі на сцені.


До певного часу комедійні шоу були лише захопленням. Своє майбутнє Володимир пов’язував з від’їздом до Ізраїлю. У 2019 році, перед виборами президента, в інтерв’ю журналісту Дмитру Гордону Зеленський розповів, що в 16-річному віці він виграв грант на безкоштовне навчання в Ізраїлі, але так і не поїхав. Батько був категорично проти від’їзду сина. Конфлікт досяг такої межі, що Володимиру довелося тікати з дому. На знак протесту він кілька днів жив у свого шкільного друга Олександра Пікалова. Але, врешті-решт, син підкорився рішенню батька, і про Ізраїль забули.


Після закінчення школи у 1995 році Володимир Зеленський вступив на юридичний факультет місцевого інституту, де працював його батько. Про навчальні досягнення майбутнього президента в роки студентства інформації дуже мало. Але мало хто ризикне стверджувати, що Володимир закінчив вуз хорошим юристом. Більшу частину свого студентського часу він витрачав не на вивчення норм кримінального чи трудового права, а на комедійні скетчі. Вже з першого курсу Зеленський почав активно виступати в КВК, а наступного року перейшов на професійний рівень. Його запросили в команду “Запоріжжя − Кривий Ріг – Транзит”, де Володимир почав з танцювальних номерів, а пізніше став одним з лідерів цього творчого колективу.


Потрапити в команду КВК такого рівня було великим успіхом. Це вже не провінційна самодіяльність у місцевому вузі. Зеленський став їздити до Москви та Сочі на телевізійні зйомки. Його регулярно, кожні три-чотири місяці, показували по російському телебаченню, яке в той час транслювалося, у тому числі, на території України. І що найголовніше, мільйони людей запам’ятали його обличчя.


У 1997 році команда “Запоріжжя − Кривий Ріг − Транзит” досягла фіналу Вищої ліги КВК і розділила перше місце з командою “Нові вірмени”. Після такого успіху Зеленський зробив ризиковане, але вірне рішення. Він пішов з запорізької команди та заснував власну команду КВК. Її назвали “95-й квартал”, на честь району Кривого Рогу, де Володимир ходив до школи.


Оскільки жарти Зеленського подобалися глядачам, незмінний ведучий КВК Олександр Масляков дозволив новій команді виступати одразу у Вищій лізі, без необхідності витрачати зайвий рік на перемогу в регіональних іграх.


Володимир Зеленський не помилився. Його харизма почала приносити прибуток. З 1998 по 2003 рік учасники “95-го кварталу” більшу частину часу проводили в Москві, де проходив запис шоу для телебачення, або на гастролях у різних містах Росії, України та інших країн колишнього СРСР.


У 2003 році Масляков запропонував Зеленському залишитися в Москві на посаді автора та редактора телепрограми. Майбутній президент подумав і зробив, мабуть, наймудріше рішення у своєму житті: він відмовився від спокусливої пропозиції та покинув КВК. Його обличчя та жарти знали десятки мільйонів людей. Перспектива залишатися найманим працівником та віддавати левову частку доходу Маслякову не надто приваблювала. Зеленський був впевнений, що зможе монетизувати свою популярність без чужої допомоги.


Після розриву з КВК команда “95-й квартал” переїхала до Києва, де Зеленський підписав контракт з телеканалом “1+1”, який на той час належав Олександру Роднянському та його двоюрідному братові, громадянину Німеччини Борису Фуксману. Умови договору передбачали, що “95-й квартал” зробить серію концертів, до яких увійдуть кращі комедійні скетчі, а телеканал покаже їх у прайм-тайм. На щастя, рейтинги програми виявилися високими, і керівництво “1+1” запропонувало Зеленському співпрацю на постійній основі.


У 2004 році команда “95-й квартал” брала участь у передвиборчій агітації на підтримку кандидата в президенти України Віктора Януковича. Як виявилося, цей факт негативно вплинув на подальше співробітництво між Зеленським і телеканалом “1+1”. Справа в тому, що під час другого туру виборів сталися масові фальсифікації на користь Януковича. Це призвело до так званої “Помаранчевої революції”. Наступного дня після оголошення результатів виборів вулиці Києва заблокували сотні тисяч протестувальників з усієї України. Після двох тижнів вуличного протистояння Верховний суд скасував результати другого туру. За підсумками додаткового третього туру виборів президентом України став лідер демократичної опозиції Віктор Ющенко.


Власник телеканалу Роднянський трохи перестарався з підтримкою Януковича, і це ледь не зіпсувало телевізійну кар’єру Зеленського. Під час передвиборчої кампанії телеканал “1+1” брав активну участь у дискредитації Ющенка. Це відображалося не тільки в сюжетах новин, але й у недільній аналітичній програмі В’ячеслава Піховшека “Епіцентр”. А в будні дні, після вечірнього випуску новин ТСН, починалася справжня п’ятихвилинка ненависті: коротка телепрограма “Проте”, під час якої Дмитро Корчинський і Дмитро Джангіров по черзі переконували глядачів, чому перемога Ющенка — це погано, а перемога Януковича принесе українцям тільки користь.


Початок революції сильно налякав Роднянського і Фуксмана. Вони багато поставили на перемогу Януковича і тепер серйозно боялися втратити ліцензію на мовлення. І ось 25 листопада 2004 року під тиском вуличних ходів і мітингів Верховний суд України видав заборону Центральній виборчій комісії публікувати результати другого туру виборів. Це була перемога опозиції. Тепер усі розуміли, що наступним рішенням Верховний суд скасує результати та призначить повторне голосування.


Новина з будівлі Верховного суду призвела до дивовижної трансформації української телевізійної журналістики. Вже через кілька годин після рішення суду про заборону публікації результатів виборів колектив телеканалу 1+1 на чолі з Роднянським раптово прозрів і повстав проти цензури. Перед вечірнім випуском новин 25 листопада журналісти разом з керівництвом телеканалу випустили заяву та відеоролик про необхідність дотримання неупередженості та журналістських стандартів.


Як це відобразилось на співпраці з компанією Володимира Зеленського? Дуже просто. Щоб запевнити нового президента в своїй відданості ідеалам демократії, керівництво “1+1” закрило всі програми з Зеленським і його “95 кварталом”. Адже молодий комік не тільки брав участь в агітації за Януковича, але й дозволяв собі злі жарти про лідерів опозиції. Очевидно, Роднянський боявся помсти з боку нової влади, тому перестрахувався і вигнав з телеканалу не тільки Піховшека, Джангірова і Корчинського, але і Зеленського.


Наступні місяці показали, що страхи керівництва “1+1” були перебільшені. Президент Ющенко не збирався закривати телеканал, який перед виборами мазав його брудом. І ніяких проблем з ліцензією на мовлення у них не виникло. Як наслідок, у майбутньому непокаране зло повернулося. Через 15 років після подій 2004 року телеканал “1+1” знову використав свій вплив на аудиторію для поширення чорного піару, тепер вже проти президента Порошенка. Наприклад, у березні 2019 року в програмі “Українські сенсації” на каналі “1+1” стверджували, що Порошенко в молодості вбив свого брата. Хоча це була відверта брехня, редакторів телеканалу це ніяк не бентежило.


Після припинення співпраці з “1+1” Зеленський перейшов на інший загальнонаціональний телеканал – “Інтер”. Там майбутній президент не тільки жартував зі сцени, але й запустив кулінарне шоу зі своєю участю “Містер Кук”. Також його обличчя можна було побачити в пригодницькому телешоу “Форт Буаяр” та кількох інших проектах.


На чолі медіакомпанії “Студія 95-й квартал” Володимир Зеленський проявив себе досить непоганим менеджером. Його гумористичні програми стабільно показували високі рейтинги, а у 2007 року він почав розширювати свій бізнес на кіновиробництво. Протягом 10 років на посаді продюсера Зеленський випустив понад 20 розважальних серіалів і 12 кінофільмів. Усі вони були зняті російською мовою і розраховані, перш за все, на ринок Росії.


У листопаді 2010 року Зеленський став генеральним продюсером телеканалу “Інтер”. На випуски новин він не впливав (цим займалися інші люди) і політикою не цікавився. Його завданням були високі рейтинги, з чим Володимир успішно справлявся. На посаді топ-менеджера телеканалу “Інтер” Зеленський пропрацював два роки. У 2012 році він разом з “Кварталом” повертається на “1+1”. Новий власник каналу, олігарх Ігор Коломойський, запропонував Зеленському більш вигідний варіант співпраці.


Лазаренко, який показав усім шлях


Щоб зрозуміти, чому Зеленський не залишився в сфері виробництва розважального контенту, а переміг на виборах президента, потрібно почати з історії Павла Лазаренка — прем’єр-міністра України в 1996-1997 роках і, мабуть, найскандальнішого політика тієї епохи. З головним героєм нашої книги він ніколи не зустрічався, але діяльність Лазаренка сильно вплинула на події, які, в кінцевому підсумку, і привели Володимира Зеленського до влади.


У 1990 році колишній агроном, потім другий секретар Комуністичної партії Новомосковського району Дніпропетровської області, зайняв несподівано високе місце в місцевій ієрархії. У 37-річному віці Павла Лазаренка обрали головою Дніпропетровської обласної ради. Через два роки після розпаду СРСР молодий чиновник незалежної України став повноправним господарем цілого регіону: президент Леонід Кравчук призначив його своїм представником на Дніпропетровщині.


На відміну від багатьох інших регіональних лідерів, кримінальні здібності яких не йшли далі звичайного хабарництва, Павло Лазаренко швидко зрозумів, які можливості йому може принести капіталізм у поєднанні з державною посадою. Майже відразу після призначення представником президента він створив хитру схему, в якій кожен великий бізнес у підпорядкованому йому регіоні повинен був платити певну суму в особистий фонд Лазаренка.


А як же правоохоронні органи? Річ у тім, що правоохоронні органи підпорядковувалися голові області, і жоден прокурор не наважився ініціювати та розслідувати подібну справу. А що стосується Києва, то, по-перше, до столиці далеко, а по-друге, великі гроші здатні дивовижним чином заплющувати очі і в Києві.


В одному з інтерв’ю, вже після завершення своєї бурхливої кар’єри, Павло Лазаренко похвалився, що саме він дав “дорогу в життя” майбутнім олігархам та політикам з Дніпропетровська: Пінчуку, Коломойському, Тимошенко та Тігіпку. Можливо, якась частка правди тут є, якщо йдеться про Юлію Тимошенко. Але чи був Лазаренко “хрещеним батьком” Коломойського чи Пінчука?


Щодо цього є великі сумніви. Обидва майбутніх олігархи не входили до мафіозної структури губернатора. Вони просто підкорялися йому та грали за його правилами. В той час Лазаренко був могутнім головою найбільшого регіону України, а Пінчук та Коломойський були просто двома місцевими бізнесменами, які повинні платити господарю області за право заробляти гроші на його території.


Пінчук та Коломойський не тільки платили певні суми в фонд голови облдержадміністрації, але й погодилися віддати йому частку свого бізнесу. За даними української версії журналу Forbes, у 1996 році Лазаренко наказав Коломойському та його бізнес-партнеру Боголюбову переписати на свого водія, Леоніда Гадяцького, 16,7% нафтової компанії “Сентоза Лтд” та віддати 14% акцій компанії “Солм”, яка володіла третиною ПриватБанку. Слід зауважити, що після отримання частки в чужому бізнесі, як водиться у порядних рекетирів, Павло Лазаренко всіляко сприяв розвитку ПриватБанку.


У 1995 році молодий чиновник з Дніпропетровська пішов на підвищення, переїхав до столиці та став першим віце-прем’єром України. Ще через рік він зайняв найвищу після президента посаду голови уряду. На той час Павлу Івановичу було всього 43 роки.


Чому Кучма погодився на призначення його прем’єр-міністром? Цьому сприяло кілька факторів. Лазаренко вже мав власну фракцію “Єдність” у парламенті. Наближався момент ухвалення нової Конституції, тому президенту потрібні були додаткові голоси депутатів. Крім того, Леоніду Кучмі не дуже подобався попередній прем’єр-міністр — колишній генерал КДБ Євген Марчук. У ньому він бачив можливого конкурента на майбутніх президентських виборах, тоді як Лазаренко всіляко запевняв Кучму у своїй відданості. Ну й до того ж, губернатор Дніпропетровської області справляв враження ефективного менеджера, який міг швидко наводити порядок. Хваткість, хитрість, витривалість – це була його стихія.


Вважається, що саме Лазаренко вигадав порочну практику купівлі депутатів Верховної Ради. Під терміном “купівля” мається на увазі переманювання до своєї фракції формально незалежних депутатів, обраних по одномандатних округах, а також депутатів з інших фракцій.


Кучма та Лазаренко пропрацювали разом трохи більше року. Жодних проривів у економіці молоде дарування з Дніпропетровська не показало. А ось тіньові масштаби діяльності Павла Лазаренка Кучму турбували. Президенту була байдужа корупція. Він чудово знав, чим займається прем’єр-міністр і до певного часу його це цілком влаштовувало. Небезпека була в тому, що Лазаренко зосередив у своїх руках великі фінансові ресурси, а до виборів залишалося трохи більше двох років. Кучма планував переобратися на другий термін, тому будь-який прем’єр-міністр, якого щодня показують всій країні по телевізору, апріорі був для нього потенційним конкурентом.


2 липня 1997 року Павла Лазаренка звільнили з посади голови уряду нібито “за станом здоров’я”. Здавалося б, після цього він повинен піти в тінь. Втративши політичний захист від переслідування з боку правоохоронних органів, колишній прем’єр-міністр, як мінімум, повинен був обережно ставитися до Кучми, оскільки президент контролював Генеральну прокуратуру, МВС і СБУ. Однак Лазаренко настільки повірив у власну щасливу долю, що вирішив стати лідером опозиції та повернутися до влади. Пізніше з’ясувалося, що це була його найбільша помилка.


Тут слід додати кілька слів про те, звідки у колишнього агронома з’явилися величезні, за мірками того часу, фінансові ресурси. Регулярні побори від Коломойського, Пінчука та інших дніпропетровських бізнесменів — це лише вершина айсберга. Ще більше Павло Лазаренко заробив на газовому ринку, як неофіційний співвласник компанії “ЄЕСУ”.


На початку 90-х років Лазаренко зблизився з місцевою бізнес-леді Юлією Тимошенко, яка колись починала з пункту відеопрокату, а потім перейшла в торгівлю нафтопродуктами та газом. Свого часу бізнес-партнерами Тимошенко були Віктор Пінчук та Сергій Тігіпко.


Завдяки співпраці з представником президента компанія Тимошенко “Єдині Енергетичні Системи України” (ЄЕСУ) стала головним постачальником газу для підприємств Дніпропетровської області. У 1996 році, коли Павло Лазаренко став прем’єр-міністром, Тимошенко перейшла на загальноукраїнський рівень і теж переїхала до Києва.


Купуючи газ в Туркменістані за 36 доларів за 1000 кубометрів, компанія Тимошенко майже відразу ж продавала його в Україні по 80 доларів. Так всього за кілька років обидва партнери: Тимошенко і Лазаренко заробили не менше 300 мільйонів доларів. У 90-х роках це була фантастична сума.


Про масштаби співпраці між двома компаньйонами свідчать покази для ФБР, які 17 травня 2000 року надав колишній друг і соратник Лазаренка — Петро Кириченко. За його словами, Павло Лазаренко заплатив прем’єр-міністру Марчуку 7 мільйонів доларів за допуск компанії Тимошенко на ринок торгівлі газом. Гроші перерахували на рахунок Марчука в Union Bank of Switzerland.


Що стосується співпраці з Кучмою, то за свідченням того ж таки Кириченка, в особистій розмові, після свого звільнення з посади прем’єр-міністра, Лазаренко йому сказав, що винен Кучмі 50 мільйонів доларів, але він краще витратить ці гроші для відсторонення його від посади, ніж поверне їх президенту. За що Лазаренко був винен Кучмі 50 мільйонів, так і залишилося загадкою. Також Кириченко у своїх показах ФБР заявив, що, перебуваючи на посаді голови уряду, Лазаренко перерахував 3 мільйони доларів компанії, яку контролював помічник президента Олександр Волков.


Ніхто з оточення Кучми, включаючи Пінчука та Коломойського, так і не дав свідчень проти Лазаренка для американських правоохоронців. Хоча на публіці президент Кучма регулярно називав колишнього прем’єр-міністра головним корупціонером та винуватцем усіх бід українців.


Доля Юлії Тимошенко склалася ще цікавіше. Перебравшись до Києва, колишня власниця відеосалону зробила запаморочливу політичну кар’єру. Після краху Лазаренка вона швидко скинула його як токсичний актив, вийшла з його партії “Громада” та створила власний політичний проект “Батьківщина”. Двічі ставала прем’єр-міністром, перебувала в опозиції до президентів Кучми та Януковича, через що двічі сиділа в тюрмі за сфабрикованими звинуваченнями. В результаті найвищим досягненням Юлії Тимошенко стала участь у президентських виборах 2010 та 2014 років, де вона двічі зайняла друге місце, поступившись спочатку Віктору Януковичу, а потім Петру Порошенку.


Але повернемося у 1997 рік. Після відставки Лазаренко автоматично отримав статус депутата парламенту (тоді в Верховній Раді діяла норма, за якою можна було поєднувати депутатську діяльність і роботу в уряді). Поставивши перед собою мету знову стати прем’єр-міністром, а можливо й президентом, він почав активно заохочувати інших депутатів переходити під свої прапори. Ціна питання: 30 тисяч доларів за вступ до фракції Лазаренка і 7000 доларів щомісяця.


Купівля депутатів у стінах парламенту, як ракова пухлина, швидко поширилася і на інші партії. Найбільших масштабів це явище досягло за президента Януковича. У 2012 році за вступ до провладної фракції Партії регіонів платили від 500 тисяч до 2 мільйонів доларів плюс щомісячна “зарплата” 30-50 тисяч доларів. Деяким депутатам за вступ пропонували до 5 мільйонів доларів.


Приблизно в той же самий час в українських партіях поширилася ще одна незаконна практика: продаж місць у парламенті. Великий бізнесмен без особливих проблем міг стати депутатом Ради всього за 5-10 мільйонів доларів. Як правило, і зараз не менше 10% місць у парламентських фракціях займають ті, хто купив депутатське крісло в обмін на фінансову допомогу перед виборами.


З часів Лазаренка пройшло вже майже 30 років. І хоча переманювання депутатів у парламенті вже заборонено, неофіційні зарплати платять і зараз. За свідченнями кількох депутатів, які зі скандалом вийшли з фракції “Слуга народу”, кожен її член щомісяця отримує від Офісу президента “в конверті” від 20 до 50 тисяч доларів. Максимальну суму (50 тисяч доларів) платять голові комітету Верховної Ради. Заступник голови комітету щомісяця отримує 30 тисяч доларів. При цьому офіційна зарплата народного депутата становить близько 48 тисяч гривень (1200 доларів).


Слід зазначити, що політична корупція широко поширена і в опозиційних фракціях. Там теж платять зарплати “в конвертах”. В українському парламенті фінансова мотивація − краща запорука того, що депутат буде голосувати в унісон з лідером партії.


У цивілізованих країнах подібні маніпуляції вважаються кримінальним злочином. По-перше, щомісячні подарунки готівкою або в криптовалюті не вносяться до податкової декларації. Тобто, це, як мінімум, ухилення від сплати податків. По-друге, це хабар. По-третє, джерела походження цих грошей дуже сумнівні. Наприклад, у 2023 році фракція “Слуга народу” нараховувала близько 200 депутатів. Навіть за мінімальним підрахунком на утримання своєї фракції Зеленський щорічно витрачав 50 мільйонів доларів. Просто за те, щоб депутати не поводили себе занадто самостійно, а дисципліновано голосували за потрібні законопроекти.


Без сумніву, ці 50 мільйонів доларів платить не особисто Зеленський чи Єрмак зі своїх кишень. Очевидно, існує чорна каса, яка наповнюється з корупційних джерел: насамперед, з інфраструктурної програми “Велике будівництво”.


Павло Лазаренко цікавий для нашої історії тим, що він був першим, хто показав, що великі гроші в Україні можна заробити в політиці. А його падіння стало уроком і прикладом для нових олігархів, які наростили м’язи під час другого президентського терміну Кучми: Коломойського, Пінчука та Ахметова.


Помилка Лазаренко полягала в тому, що він переоцінив власні можливості і не врахував силу медіа. Не маючи медійної підтримки (за винятком кількох газет), Лазаренко пішов проти всемогутнього президента Кучми. І вже через півтора року через загрозу арешту йому довелося тікати за кордон. 14 лютого 1999 року Павло Лазаренко вилетів до Греції, а потім до Нью-Йорка, де його затримали в аеропорту з паспортом громадянина Панами.


В Америці Лазаренку висунули звинувачення у відмиванні грошей. За рік до затримання в терміналі JFK він купив поблизу Сан-Франциско великий будинок за 6,7 мільйона доларів, в якому колись жив голлівудський актор Едді Мерфі. Оскільки легальне походження такої значної суми Лазаренко пояснити не зміг, цей факт став одним із пунктів звинувачення в американському суді. Потім до відмивання грошей додалося шахрайство та рекет. Головним свідком проти колишнього прем’єр-міністра став його соратник Петро Кириченко. Як згодом з’ясувалося, Павло Лазаренко змусив і його віддати частку в бізнесі.


Після кількох років судових засідань Лазаренко отримав 12 років в’язниці. Вийшовши на свободу в 2012 році, він залишився в Каліфорнії та вирішив жити як звичайний американець у передмісті середнього класу. Лазаренко не виявив бажання повертатись в Україну, незважаючи на те, що оточення Януковича пропонувало йому гарантію безпечного повернення в обмін на свідчення проти Тимошенко.


Партія Зелених України – передвісник майбутньої перемоги Зеленського


Масштаби діяльності Лазаренка показали, що українська корупція переросла звичайне хабарництво. На відміну від радянської епохи, чиновники та депутати отримали небачену раніше можливість розподіляти державні кошти на користь приватного бізнесу. Також це відкривало великі горизонти для лобіювання своїх інтересів при приватизації державного майна. Питання лише в тому, як отримати державну посаду, яка дає доступ до корупційного збагачення.


З середини 90-х років бізнесмени різного рівня почали різко проявляти інтерес до отримання депутатського мандату. Вперше це проявилося на парламентських виборах 1998 року. Спектр учасників цієї виборчої кампанії був настільки широкий, що в ньому знайшлося місце для партії, яка, на відміну від решти, не декларувала чітку позицію щодо основних політичних проблем і орієнтувалася на молодь. Це була Партія Зелених України (ПЗУ).


Політтехнологи, які досліджували для своїх клієнтів електоральні вподобання, виявили, що значна кількість виборців втомилася від політики. Теоретично це давало можливість провести до Верховної Ради нову партію, яка протиставляла себе як лівим політикам, так і націонал-патріотам. Простіше кажучи, з'явилася відмінна можливість монетизувати протестний та аполітичний електорат.


Виборча кампанія Партії Зелених України в багатьох аспектах нагадувала кампанію Зеленського. Основний лозунг базувався на антиелітарному шаблоні "Політики займаються демагогією", який у різних варіантах часто використовують популісти. Оскільки цільову електоральну базу ПЗУ складала молодь, по телевізійних каналах крутили яскраві рекламні ролики, суть яких зводилася до протиставлення "зелених" і системних політиків. Також у багатьох містах України на підтримку партії пройшли концерти популярної рок-групи "Скрябін" під гаслом "Збережемо природу для життя".


Результати виборів 1998 року довели, що розрахунок був вірним. Аполітичні та протестні виборці купилися на вперше використану технологію. За ПЗУ проголосували більше 1,44 мільйона українців або 5,43% усіх виборців. "Зелені" провели до парламенту 19 депутатів, більшість з яких (10 депутатів) виявилися представниками великого бізнесу. Особливу пікантність додає той факт, що двоє з цих десяти депутатів займалися торгівлею нафтопродуктами, тобто зовсім не боролися за екологію, а скоріше навпаки.


Успіх Партії Зелених показав, що навіть аполітичних виборців можна залучити на свій бік, пропонуючи їм кон'юнктурні проекти, відповідні їхнім інтересам або переконанням. Проте, наступні спроби зробити щось подібне зазнали фіаско. У 2002 році провладна партія "Жінки за майбутнє" не змогла подолати 4-відсотковий бар'єр для входу в парламент. Аналогічний результат у тому ж році показав політичний проект "Комітет озимого покоління", який був розрахований на представників малого та середнього бізнесу.


ПЗУ стала єдиним успішним популістським проектом до появи Зеленського. Пройшовши до парламенту, зелені не показали там жодних досягнень і їхня популярність поступово згасла. Що не дивно, оскільки більша частина їхньої фракції прийшли лобіювати власні бізнес-інтереси, а не боротися за чисте довкілля. На наступних виборах 2002 року Партія Зелених України не змогла подолати 4-відсотковий бар'єр.


Ліквідація графи "Проти всіх"


У перші роки незалежності українці мали великі надії на майбутнє. І справді, у 1990 році Україна та Польща перебували на однаковій стартовій позиції. Рівень життя громадян в обох країнах майже не відрізнявся. Україна навіть мала перевагу у вигляді більш розвинутої промисловості.


Однак далі ситуація розвивалася за різними сценаріями. Зволікання з ринковими реформами не дозволило Україні реалізувати свій промисловий потенціал. Управління державними фінансами та підприємствами було вкрай неефективним. У 1993-1994 роках країна побила світовий рекорд гіперінфляції. Частина населення, зіткнувшись з безробіттям та падінням рівня життя, почала шукати роботу в країнах Центральної та Західної Європи. У 1995 році ситуація в економіці почала стабілізуватися, але невдоволення громадян залишалося на високому рівні.


Масові протести шахтарів Донбасу, яким у 1993 році кілька місяців не виплачували зарплату, призвели до позачергових президентських виборів 1994 року, за підсумками яких поміркованого, але нерішучого Леоніда Кравчука змінив “червоний директор” Леонід Кучма. Перший п’ятирічний термін цього президента запам’ятався грошовою реформою (замість обезціненого купона в обігу нарешті з’явилася гривня), стабілізацією фінансової системи та початком приватизації великих підприємств. Щоправда, пізніше виявилося, що кілька металургійних заводів майже за безцінь перейшли у власність зятя Кучми: майбутнього олігарха та власника кількох телеканалів Віктора Пінчука.


У 90-х роках однією з форм прояву невдоволення громадян стала поява протестного електорату. Саме завдяки цим виборцям Кучма зміг перемогти чинного президента Кравчука. Але політтехнологів турбував той факт, що значна частина громадян, які брали участь у виборах, ставили позначку в графі “Проти всіх”. Таким чином, їхні голоси не зараховувалися на користь жодного кандидата.


Політтехнологи Партії Зелених України змогли обдурити невдоволених. Успіх цього політичного проекту показав, що завдяки обіцянкам і маніпуляціям можна змусити голосувати навіть тих, хто вважає, що він поза політикою. Але частка тих, хто продовжував голосувати проти всіх, залишалася досить значною.


Наприклад, у другому турі президентських виборів 1999 року, коли главу держави обирали між Леонідом Кучмою та лідером комуністів Петром Симоненком, майже мільйон виборців (970 тисяч) не підтримали жодного кандидата. У 2004 році, в епічній битві між Віктором Ющенком та Віктором Януковичем, позначку “Проти всіх” поставили 2,34% виборців або майже 700 тисяч людей. При повторному голосуванні на виборах президента 2010 року, коли в другий тур вийшли Юлія Тимошенко та Віктор Янукович, не підтримали жодного кандидата вже 4,36% або більше 1,1 мільйона виборців. Подібний результат спостерігався і на парламентських виборах.


Ситуація, в якій дорогоцінні для кожного кандидата голоси витрачаються даремно, вкрай турбувала політиків. В ідеалі протестний електорат мав бути розподілений за кон’юнктурними проектами, де кожен виборець повинен обирати свою “партію зелених”. Однак, за винятком 1998 року, реалізувати подібний сценарій виявилося дуже важко. Це довів провал політичних проектів “Жінки за майбутнє” та “Комітет озимого покоління”.


У 2011 році оточення президента Януковича вирішило прибрати з виборчих бюлетенів графу “проти всіх”. Парламентські вибори 2012 року вважалися дуже важливими для Партії регіонів, і політтехнологи, ймовірно, виявили, що скасування цієї графи більше допоможе провладній партії, а не опозиції. Так чи інакше, але рішення прибрати з бюлетеня можливість голосувати “проти всіх” мало значні наслідки не тільки у 2012 році, але й у майбутній перемозі Володимира Зеленського.


Графу “не підтримую жодного кандидата” обирали не тільки протестні виборці, а й ті, хто віддавав перевагу несистемним політикам: шоуменам і популістам, таким як Володимир Зеленський. Якби на виборах 2019 року ця графа залишилася, то Зеленський, звичайно, все одно б переміг. Але ця перемога не була б такою розгромною, з підтримкою в 73%. Тому що абсолютна більшість тих, хто колись голосував “проти всіх”, знайшли свого кандидата — людину, яка зі сцени висміювала політиків і їхні партії.


На місці Зеленського міг бути Андрій Данилко


Невдала політична кар’єра співака та шоумена Андрія Данилка, відомого на всю країну під сценічним псевдонімом Вєрка Сердючка, — одна з найзагадковіших історій української політики. Вперше про Данилка-політика заговорили влітку 2007 року, перед початком реєстрації учасників позачергових парламентських виборів. Тоді шоумен в одному з інтерв’ю заявив про бажання зареєструватися на виборах на чолі власної партії. Він навіть розповів, що планує організувати передвиборчий блок під назвою «Проти всіх», і взагалі, він нічим не гірший за інших депутатів, бо може краще за них битися та кричати у Верховній Раді.


Результати закритих опитувань громадської думки показали, що у випадку, якщо Данилко справді піде на вибори, то мандат депутата у нього практично в кишені. Крім того, на своїх плечах він ще заведе в парламент не менше 18-20 депутатів. А це вже може мати істотний вплив на такі важливі питання, як формування коаліції та голосування за бюджет.


Але пройшло кілька днів, і Данилко заявив, що відмовився від ідеї йти в політику. Причину він не пояснив. Враховуючи епатажний образ артиста, всю цю історію вирішили списати на жарт.


Пізніше з’явилася інформація, що хтось із Адміністрації президента Ющенка (швидше за все Віктор Балога) зустрічався з Андрієм Данилком і шоумена переконали не брати участь у виборах. Які аргументи при цьому наводив голова Адміністрації, так і залишилося таємницею. Не виключено, що був якийсь фінансовий стимул.


Якби Данилко у 2007 році став депутатом і головою парламентської партії, то українське суспільство отримало б вакцину, яка згодом захистила б країну від перемоги Зеленського та всіх наслідків цієї катастрофи. Швидше за все, потрапивши в парламент, співак і комедіант Данилко повторив би шлях Партії Зелених України. І в результаті виборців чекало розчарування не тільки в ньому, але й у всіх несистемних політиках з шоу-бізнесу. Але, на жаль, цього не сталося.


Що цікаво, напередодні доленосних виборів 2019 року Андрій Данилко знову згадав про свою можливу участь у виборах. За словами журналістки Олесі Бацман, за рік до виборів співака умовляли балотуватися в президенти: «Дуже багато людей умовляли. Приходили з різних сил, від різних партій, обіцяли дуже великі гроші».


Хто були ці люди, які умовляли Данилка, невідомо. Оскільки про підготовку Зеленського до участі у виборах багато хто знав ще з 2017 року, поява ще одного аполітичного шоумена на президентських виборах могла погіршити шанси коміка. Зеленський і Данилко знаходилися на одному електоральному полі. Тому в гіпотетичному першому турі виборів вони б просто відбирали голоси один у одного.


Леонід Черновецький − найвідоміший український популіст до появи Зеленського


Якщо не враховувати прихильників радикально лівих ідей, таких як Наталія Вітренко, то до Зеленського в українській політиці було тільки два відомих популісти: Леонід Черновецький і Олег Ляшко. Додавати до цього списку Юлію Тимошенко, мабуть, не варто. Вона справді використовувала деякі елементи лівого популізму, обіцяючи, наприклад, забезпечити все населення, незалежно від рівня доходів, дешевим газом. Але в іншому Тимошенко була цілком адекватною і навіть поміркованою. Роки, коли вона керувала українським урядом, не можна вважати провальними. Скоріше, навпаки: економічні показники були досить стабільні.


На відміну від Юлії Тимошенко, лідера Радикальної партії Олега Ляшка можна сміливо назвати справжнім, класичним популістом. Його риторика містила цілий букет різноманітних обіцянок, не підкріплених жодним економічним обґрунтуванням. Ляшко обіцяв “повернути корову в кожен дім”, підвищити пенсії та одночасно знизити ціни на газ, відновити для України статус ядерної держави і піти в монастир у разі невиконання всіх пунктів передвиборчої програми партії.


Однак, Олег Ляшко і Володимир Зеленський мало схожі один на одного. Популізм Ляшка спрямований переважно на сільську аудиторію, тому його риторика звучала трохи грубо. Але він часто використовував смішні експромти, які привертали увагу публіки. Зеленський перед аудиторією працював трохи інакше, за ретельно підготовленим сценарієм, розрахованим на широкі маси виборців. Несподівані експромти в його мові якщо і звучали, то виглядало це вкрай безглуздо.


Найбільш близьким до Зеленського можна назвати колишнього київського мера Леоніда Черновецького — досвідченого популіста та героя численних жартів. Незважаючи на те, що над Черновецьким сміялися мільйони українців, це не завадило йому двічі перемагати на виборах мера Києва. Як і Зеленський, всеукраїнську популярність Черновецький здобув завдяки телебаченню. Протягом кількох місяців перед виборами мера Києва у 2006 році він регулярно з’являвся в якості гостя на різних політичних ток-шоу. Наполовину росіянин, наполовину єврей, Черновецький позиціонував себе як благочестивий християнин-євангеліст, досвідчений банкір, благодійник і захисник обділених. Свої виступи на телебаченні Леонід Черновецький завжди закінчував закликом до глядачів подзвонити своїм мамам, “адже ви давно з ними не розмовляли, напевно, а вони за вами сумують”.


Крім духовної їжі потенційним виборцям пропонували і матеріальні блага. Як мінімум, за два роки до виборів команда Черновецького почала регулярно роздавати десяткам тисяч київських пенсіонерів невеликі продуктові набори вартістю 5-10 доларів. В той час українське законодавство не забороняло політикам “годувати” свій електорат.


Як і всі популісти, перед виборами Черновецький запропонував киянам широкий спектр обіцянок, які обов’язково втіляться в життя після його перемоги. Він обіцяв не підвищувати плату за проїзд у громадському транспорті та комунальні тарифи, виконати якісний ремонт майже всіх 10400 столичних багатоквартирних будинків, завершити до 2010 року будівництво мосту до віддаленого району Троєщина та подвоїти доходи міського бюджету. Звичайно, нічого з переліченого так і не виконали.


Щоправда, дещо інше Черновецький все ж таки не забув зробити. За час його керівництва Києвом місто втратило чималу кількість земельних ділянок, які спочатку майже безоплатно були передані підставним особам, а потім опинилися під контролем компаній зятя Черновецького — В’ячеслава Супруненка.


Супруненко отримав контроль і за найціннішими активами муніципального будівельного холдингу “Київміськбуд”. Ця афера була настільки масштабною, що в 2011 році оточення нового президента Віктора Януковича змусило Супруненка і Черновецького негайно повернути вкрадені активи.


З приходом до влади Януковича політична кар’єра Черновецького почала тьмяніти. У нього зникло бажання з’являтися в ефірі ток-шоу і він більше не радив глядачам “подзвонити мамі”. Київ завжди вважався серед політиків дуже цінним активом, тому не дивно, що Янукович майже одразу захотів поставити на чолі столиці свою людину. І оскільки всі давно вважали Черновецького одним з найбільших корупціонерів країни, йому зробили пропозицію, від якої він не зміг відмовитися. У липні 2010 року київський мер виїхав з країни на відпочинок і чомусь не захотів повертатись.


Партія регіонів завжди мала низьку популярність у Києві, тому у них було мало шансів виграти вибори мера. З цієї причини після втечі Черновецького команда Януковича вирішила поставити вибори на паузу. Указом президента столицю “тимчасово” очолив малопримітний Олександр Попов − член Партії регіонів, колишній мер невеликого міста Комсомольськ (сучасна назва − Горішні Плавні). Виконуючим обов’язки мера Києва Попов був майже три роки до початку другого Майдану.


Що стосується подальшої долі Черновецького, то після кількох місяців відпочинку за кордоном він опинився у Тбілісі, де прийняв грузинське громадянство і поступово почав займатися місцевою політикою. Сподіваючись повторити свій успіх, Черновецький навіть зареєстрував політичну партію “Щаслива Грузія”. Втім, особливої популярності серед виборців вона не здобула.


У 2018 році через побоювання, що грузинська влада видасть його Україні, Леонід Черновецький залишив Тбілісі. За останніми даними, колишній київський мер живе в Тель-Авіві та в соцмережах активно коментує українську політику. Його син Степан контролює один з найбільших у Східній Європі стрімінгових сервісів MEGOGO. Незважаючи на кілька кримінальних справ, сім’ї Черновецьких все ще належить багато активів в Україні.


Слід додати, що у березні 2022 року, після початку повномасштабної війни, Леонід Черновецький фактично виступив на боці Росії. У своєму Facebook він написав, що Росія бомбить виключно військові об’єкти лише для того, щоб українські військові не стали “захоплювати Луганськ і Донецьк”. Однак через кілька тижнів, після різанини в Бучі та загибелі тисяч мирних жителів у Маріуполі, Черновецький перестав писати про війну і перекваліфікувався в релігійного експерта.


Коломойський заходить на медіаринок


Як Володимир Зеленський зумів перетворитися з телевізійного коміка в главу держави? Відповідь на це запитання потрібно шукати в історії його покровителя — одного з найжадібніших олігархів України. Ігор Коломойський не тільки надав медіаресурс для перемоги Зеленського. Без сумніву, саме він був ініціатором цього походу в політику. Зеленський став лише інструментом у конфлікті між Коломойським і президентом Порошенком. Треба визнати, дуже ефективним інструментом.


Багато років Ігор Коломойський не мав великого впливу на медіа. При Кучмі це йому було і не потрібно. Незважаючи на деякі конфлікти, які траплялися у нього час від часу з іншими великими українськими бізнесменами (Григоришин, Пінчук, Суркіс), справи у нього йшли непогано. Коломойський демонстрував повну лояльність президенту Кучмі, підкріплену щедрими хабарами. В Україні цього було достатньо для спокійного життя і відсутності претензій з боку правоохоронних органів.


Як пізніше розповів сам Ігор Валерійович, кожного місяця він платив Кучмі 5 мільйонів доларів. Це була плата за “користування” державною компанією “Укрнафта”. Мажоритарна частина цього найбільшого в Україні нафтопереробного підприємства належала державі. Коломойський через афілійовані з ним компанії був міноритарним акціонером. За 5 мільйонів доларів на місяць йому дозволили поставити в “Укрнафті” свій менеджмент. В результаті цієї угоди баланс підприємства з року в рік стабільно показував збитки або мінімальний прибуток. Основні дивіденди отримували компанії Коломойського. Менеджмент “Укрнафти” укладав з ними невигідні контракти, а уряд, Рахункова палата і Фонд державного майна закривали на це очі.


Наприкінці 2004 року в Україні сталися кардинальні зміни. План Кучми передати владу своєму наступнику, лідеру “донецьких” Віктору Януковичу, зазнав фіаско. Після фальсифікації виборів розпочалася “Помаранчева революція”, відома також як “перший Майдан”. Під тиском багатотисячних акцій протесту Верховний суд скасував результати другого туру виборів. Був призначений додатковий третій тур, у якому переміг лідер демократичної опозиції Віктор Ющенко.


З приходом до влади Ющенка Ігор Коломойський відчув потребу в медійному захисті. На перший погляд, у нього поки не було конфліктів з новою владою. Ющенко показав себе слабким, безініціативним президентом, який за свою каденцію не зміг провести жодної важливої реформи. Коломойський зберіг контроль над “Укрнафтою” і продовжував її успішно доїти. Однак він відчув, що ситуація досить нестабільна. Тільки наявність власного загальнонаціонального телеканалу могла зробити Коломойського та його активи недоторканими від будь-яких посягань: як від інших олігархів, так і від команди Ющенка (Балога, Третьяков, Порошенко).


У серпні 2005 року Ігор Коломойський викупив 40% акцій телеканалу “1+1” за 100 млн доларів у його власників: Фуксмана і Роднянського. Цікаво, що Олександр Роднянський перед підписанням контракту з продажу телеканалу значно посилив свою охорону. Хоча у Коломойського не було яскравого кримінального минулого, як у Януковича і Ахметова, але за ним давно йшов шлейф успішного рейдера. Тому перестороги співвласника телеканалу були не зайвими.


Після продажу “1+1” Роднянський переїхав до Москви і через деякий час став відомим російським кінопродюсером. Щоправда, після початку повномасштабної війни у 2022 році він повернувся до Києва і практично одразу став радником президента Володимира Зеленського.


У серпні 2005 року, вже після купівлі телеканалу, Коломойський розповів у інтерв’ю “Дзеркалу тижня”, що помічник президента Олександр Третьяков намагався його відмовити від цієї угоди.


“У тій розмові не було загроз чи жорстких попереджень. Була лише фраза типу: “Навіщо вам це потрібно, ви бізнесмени, ви ніколи політикою не займались”, − згадував олігарх. Коломойський тоді запевнив Третьякова, що покупка акцій “1+1” – “це бізнес і ніякої політики тут немає”.


Як виявилося, ця формальна відповідь мала епохальне значення для історії сучасної України. Перехід телеканалу “1+1” під контроль власника “ПриватБанку” завершив перерозподіл телевізійного ринку на користь олігархів. З цього моменту формуванням громадської думки українських виборців займались чотири медіахолдинги:


Starlight Media (телеканали ICTV, Новий, СТБ) – власник Віктор Пінчук (металургія, телекомунікаційний бізнес, зять президента Кучми).

Inter Media Group (телеканал "Інтер") − номінальний власник бізнесмен і політик Валерій Хорошковський, пізніше медіагрупа перейшла під контроль газового олігарха Дмитра Фірташа.

1+1 Media (телеканал "1+1") − власник Ігор Коломойський (фінансово-промислова група "Приват").

ТРК "Україна" − власник донецький олігарх Рінат Ахметов (металургія, видобуток вугілля, енергетика, телекомунікація).


Також в українському ефірі мовили кілька нішевих інформаційних телеканалів з невеликою аудиторією: "5 канал", "Прямий", 24 канал і "НБМ" (пізніше на його базі з'явився "Еспрессо"). Власником двох перших каналів був Петро Порошенко, майбутній президент України. Його також можна було назвати олігархом, оскільки він активно поєднував політику з бізнесом і мав вплив на медіаринок.


Знайомство з Зеленським


За словами Коломойського, він познайомився з майбутнім президентом у 2008 чи 2009 році на якійсь вечірці. Зеленський там був гостем, а не виступав у звичному для себе амплуа естрадного коміка. Подробиці цієї зустрічі невідомі, але ми точно знаємо, що через кількох років їхнє знайомство переросло в бізнес. Починаючи з 2012 року, естрадне шоу “Вечірній квартал” почало транслюватися в суботній прайм-тайм на телеканалі Коломойського. За це Зеленський отримував від телеканалу частку рекламних доходів .


Який рівень відносин вони підтримували між собою до 2015 року? Навряд чи це була дружба, адже це люди різного рівня. Але Коломойський у всіх інтерв’ю завжди висловлювався про Зеленського з максимальною симпатією.


У 2021 році, після витоку документів Pandora Papers, стало відомо, що кілька компаній Зеленського отримали від Коломойського майже 40 мільйонів доларів в якості оплати за телевізійний контент. Для мінімізації податків гроші йшли через офшорні компанії.


Деякі журналісти припустили, що офшори Зеленського могли використовуватися Коломойським для виведення грошей із ПриватБанку. Як відомо, у 2016 році цей банк через проблеми з капіталізацією був націоналізований. Але перед цим Коломойський вивів із нього майже весь ліквідний капітал шляхом видачі незабезпечених кредитів порожнім фірмам.


Те, що Зеленський міг брати участь у цій схемі, виглядає малоймовірним. Сума 40 мільйонів доларів цілком вписується в масштаби багаторічної співпраці між “Квартал 95” і телеканалом “1+1”. Не варто забувати, що телешоу “Вечірній квартал” виходило в ефір у суботу ввечері, коли рекламний час найбільш дорогий.


Порошенко робить фатальну помилку


2 березня 2014 року виконуючий обов’язки президента України Олександр Турчинов призначив Ігоря Коломойського головою адміністрації Дніпропетровської області. Розрахунок Турчинова в цілому був вірний. Після втечі президента Януковича та повного колапсу центральної влади потрібно було стабілізувати країну. Найкраще для цього підходили регіональні лідери: найвпливовіші та найбагатші люди. В ті дні за підтримки російської армії відбувалася анексія Криму. Не маючи сил протистояти Путіну в Криму, київські політики боялися реалізації подібного сценарію в інших областях.


Навесні 2014 року інтереси української держави та олігарха Коломойського співпали. Олігарх побоювався, що Путін, захопивши Україну, забере його активи. Тому без вагань прийняв пропозицію Турчинова. Але 3 березня, наступного дня після свого призначення головою ОДА, Коломойський, який завжди любив поговорити на публіку, допустив помилку. Під час телеінтерв’ю він назвав Путіна шизофреніком, який бажає відродити СРСР або Російську імперію. Зрозуміло, що після цих слів Коломойський став одним із головних ворогів російської пропаганди. Пізніше олігарх пом’якшив свою риторику щодо Путіна і вже не допускав проти нього гострої критики, навіть у 2022 році, після повномасштабного вторгнення.


Треба визнати, що Коломойський у ввіреній йому області швидко зумів навести лад. Проросійські сили та їхні лідери в Дніпропетровську були нейтралізовані. Як це було зроблено, ніхто особливо не цікавився. Когось купили, когось погрозами змусили втекти з країни, а хтось взагалі зник у невідомому напрямку. Коломойський та його підлеглі були настільки потужною та впливовою силою в Дніпропетровській області, що ніхто з проросійських сил не ризикнув їм протистояти. Навіть батько і син Вілкули, перший з яких був мером Кривого Рогу, а другий при Януковичі деякий час очолював область.


Так, у 2014 році Коломойський врятував Дніпропетровську область від "русского мира", про що він завжди з гордістю згадує. Втрата Дніпропетровська могла відколоти від України відразу кілька областей, як мінімум Запоріжжя. Але, на щастя, цього не сталося.


У сусідньому Донбасі ситуація склалася більш драматично. У тому ж березні 2014 року Турчинов запропонував найбагатшій людині України − олігарху Рінату Ахметову − очолити Донецьку область, але той відмовився. Враховуючи його вплив у регіоні, він міг легко протистояти проросійським силам, які в той час перебували на стадії вуличних мітингів і захоплення будівель місцевих адміністрацій. Ахметов помилково вважав, що ці протести цілком можна контролювати і все скоро завершиться. Однак ситуація швидко перейшла у стан військового конфлікту, а Ахметов втратив практично всі свої підприємства і шахти на контрольованій росіянами частині Донбасу.


Через два місяці після анексії Криму, у травні 2014 року, стало зрозуміло, що боротьба з російською гібридною агресією обмежиться лише Донбасом. У Одесі, Харкові, Запоріжжі і Дніпропетровську ситуацію вдалося стабілізувати. Коломойський продовжував керувати дорученим йому регіоном, але було помітно, що йому це не дуже цікаво. Більшу частину свого часу він проводив не в Дніпропетровську, а в Києві або зі своєю родиною у Женеві. Фактичними керівниками області стали два заступники губернатора: відомий рейдер з групи Коломойського Геннадій Корбан та його друг, майбутній мер Дніпра (нова назва Дніпропетровська з 2016 року) Борис Філатов.


Варто зазначити, що кілька років потому, коли Корбан і Філатов розірвали відносини з Коломойським і вийшли з-під його впливу, у них обох почалися проблеми на рівні президента. Порушивши Конституцію, Зеленський позбавив Корбана українського громадянства та заборонив йому повертатися в Україну. Філатов неодноразово опинявся на межі відсторонення від посади міського голови.


Обіймаючи посаду голови Дніпропетровської області, Ігор Коломойський значно розширив свою діяльність. Раніше, за часів Януковича, він поводив себе досить обережно, побоюючись, що син президента Олександр, відомий також як “Саша-стоматолог”, колись спробує відібрати частину його активів. Але після подій 2014 року та успішної нейтралізації російської загрози Коломойський почав діяти більш нахабно. Судячи з усього, він вважав, що його нагородою має стати частина державного майна.


На початку 2015 року у відносинах між Ігорем Коломойським і новим президентом Петром Порошенком виникає напруга. Олігарх, який з 2009 року керував державним підприємством “Укртранснафта” через свого бізнес-партнера Олександра Лазорко, запропонував викачати з магістрального нафтопроводу 675 тисяч тонн технологічної нафти. У той час через військові дії на Донбасі цей нафтогін не використовувався за призначенням, і, до того ж, існувала небезпека, що нафту з труби на своїй ділянці можуть викачати проросійські бойовики.


Через деякий час “Укртранснафта” спорожнила нафтопровід і залишила викачану нафту в сховищах, які контролювала група “Приват” Ігоря Коломойського. Після цього структури олігарха удвічі підвищили тариф на зберігання. В результаті за цією хитрою схемою держава мала щодня платити Коломойському за зберігання своєї нафти 2,5 мільйони гривень або близько 100 тисяч доларів.


13 березня 2015 року міністр енергетики Володимир Демчишин ініціює звільнення голови правління акціонерного товариства “Укртранснафта” Олександра Лазорко за перевищення витрат на зберігання технологічної нафти на потужностях групи “Приват”. 19 березня відставку затвердили на засіданні Наглядової ради компанії.


Новину про звільнення з державного підприємства свого ставленика Ігор Коломойський сприйняв вкрай негативно. По-перше, Лазорко відмовився виконати рішення Наглядової ради і забарикадувався в своєму кабінеті. По-друге, ввечері того ж дня, 19 березня, до головного офісу “Укртранснафти” прибув сам Ігор Коломойський з десятками озброєних людей. Для України все це виглядало як типовий сценарій рейдерського захоплення. Єдина відмінність: озброєних людей під офіс компанії привіз голова Дніпропетровської області.


За словами голови Наглядової ради “Укртранснафти” Олександра Савченка, який був свідком усіх цих подій, Коломойський погрожував, що “в нього 2000 бійців, і завтра вони всі будуть у Києві, тому що у нього забирають підприємства”.


Історія з “Укртранснафтою” виглядала настільки дикою, що Порошенко вирішив завершити її радикальним рішенням: звільненням Коломойського з посади голови Дніпропетровської області. Справа була не тільки в цьому епізоді, звичайно. Коломойський почав поводити себе не тільки як злодій державного майна, а й як потужний політичний гравець. Щоправда, був один нюанс: його можливості тоді були обмежені відсутністю власної фракції у парламенті.


25 березня 2015 року, через 6 днів після подій у офісі “Укртранснафти”, Порошенко звільнив Коломойського. Згідно з офіційною формулюванням, губернатор сам написав заяву про звільнення, хоча насправді ініціатива йшла від президента.


Перед оголошенням про відставку Порошенко і Коломойський провели багатогодинну зустріч. Як з'ясувалось пізніше, головною темою розмови було “мирне співіснування” між ними після відставки. За неофіційною інформацією, Порошенко пообіцяв Коломойському не чіпати його бізнес-інтереси та не переслідувати Лазорко, який своїми діями заробив, як мінімум, на кілька років в’язниці. І дійсно, після цього колишній голова “Укртранснафти” спокійно виїхав до Лондона, а українські правоохоронці не подавали його в міжнародний розшук. Зі свого боку, Коломойський пообіцяв президенту не йти в опозицію до нинішньої влади “заради миру в Україні”.


Звільнивши корупційного олігарха з високої державної посади, Порошенко зробив те, що на його місці зробив би будь-який глава держави. Принаймні, якщо мова йде про цивілізовані країни світу. Але при цьому український президент допустив фатальну, як виявилося пізніше, помилку. Він залишив Коломойського зі страшною зброєю в руках – загальнонаціональним телеканалом, завдяки якому олігарх міг формувати громадську думку.


Путін пройшов через щось подібне у 2000 році. І на відміну від Порошенка він точно знав, що ворогів не можна залишати зі зброєю. Спочатку він відібрав у олігарха Березовського контроль над найпопулярнішим у країні телеканалом ОРТ, потім змусив олігарха Гусинського продати державному “Газпрому” ще один національний канал — НТВ. До 2000 року Березовський і Гусинський наївно вважали, що їхнього впливу на ЗМІ достатньо, щоб створювати проблеми Путіну і обмежувати його вплив. А виявилося, що кримінальна справа проти власника телеканалу може швидко і ефективно нейтралізувати і телевізійного кілера Сергія Доренка на ОРТ, і вдумливого аналітика Євгена Кисельова на НТВ, і всіх інших журналістів.


Порошенко цього не розумів. Він сподівався на перемир’я, тому що йому це пообіцяв шахрай, який більшу частину свого дорослого життя грабував державні підприємства. Як пізніше виявилося, відставка Коломойського запустила ланцюг подій, які привели естрадного коміка Зеленського до перемоги на президентських виборах.


Ляшко, Аваков і президент на глиняних ногах


Чи міг Порошенко ефективно протистояти Коломойському? Про це ми детально поговоримо трохи згодом, а поки давайте розглянемо, що собою уявляла система влади того часу. Україна в 2014-2019 роках все ще залишалась країною з високим рівнем корупції. При цьому масштаби розкрадань державного бюджету за часів Порошенка були значно менші, ніж за попереднього президента Януковича, який після своєї втечі до Росії залишив країну фактично з порожнім бюджетом.


Перед виборами 2019 року противники Петра Порошенка звинувачували його в тому, що він не викоренив корупцію. Більше того: соратників президента Ігоря Кононенка та Олександра Грановського підозрювали в причетності до афер в енергетиці та розкраданнях на хімічному Одеському припортовому заводі.


Справді, цей завод завжди був доїльною коровою для будь-якого президента без винятку, від Кучми до Зеленського. Оскільки Одеський припортовий знаходився в державній власності, керівники цього підприємства за домовленістю з Києвом регулярно вигадували різні хитромудрі схеми, в результаті яких завод отримував мінімальний прибуток, а комерційний партнер — максимальний. Кожен президент, маючи цей величезний генератор чорних готівкових коштів, вперто не бажав приватизувати ОПЗ. Він і досі знаходиться у власності держави. І як ви розумієте, якщо Одеський припортовий і приносить доходи, то точно не в державний бюджет.


Помітно, що після зміни влади Офіс президента Зеленського та підлеглі йому чиновники Генпрокуратури, Державного бюро розслідувань та СБУ так і не змогли знайти жодного криміналу на Порошенка. Незважаючи на те, що всім очевидно, як Зеленський ненавидить свого попередника, жодної корупції в його діях так і не знайшли. Але для українських антикорупціонерів та журналістів було достатньо того, що Порошенко за час свого президентства не зміг або не захотів зробити Україну вільною від корупції. Все це закінчилося тим, що абсолютна більшість громадських активістів вирішили зробити інфантильний протест в дусі ображеного 16-річного школяра. Не беручи до уваги професійні якості кандидатів у президенти, вони проголосували за некомпетентного популіста, пов’язаного з найнебезпечнішим олігархом України.


Порошенко не викоренив корупцію з двох причин. По-перше, у нього не було достатньої кількості депутатів для зміни законодавства. По-друге, він не мав для цього особливого бажання. Як і кожному президенту до нього і після нього, замість знищення судової мафії Порошенку було набагато зручніше в ручному режимі домовлятися про те чи інше судове рішення. Поки він обіймав посаду президента, більшість суддів прислуховувались до порад чиновників його Адміністрації. І Порошенка це влаштовувало.


Фундаментальна основа української корупції — безкарність суддів, яка дозволяє їм виносити неправомірні судові рішення на користь зацікавлених осіб. Вирішити цю проблему можна лише зміною Конституції. Як виявилося, судова гілка влади в Україні не здатна до самоочищення шляхом контролю з боку Вищої ради правосуддя. Боротися з корупцією в судовій сфері можна лише скасуванням недоторканності суддів і притягненням їх до кримінальної відповідальності за винесення незаконних рішень. Для цього президенту або іншим ініціаторам зміни Конституції потрібно мати в парламенті не просто коаліцію з 226 депутатів, а конституційну більшість (300 депутатів).


Парламентська більшість, яка теоретично повинна була стати опорою реформ Порошенка, представляла собою хитку конструкцію, створену з пропрезидентської партії “Блок Петра Порошенка” (132 депутати) та партії “Народний фронт” (82 депутати).


Інші фракції, які приєднались до коаліції на початку роботи Верховної Ради 8-го скликання (2014 – 2019 рр.), вийшли з неї вже через рік-півтора. Спочатку відпала фракція Радикальної партії Олега Ляшка, а потім “Батьківщина” Юлії Тимошенко та “Самопоміч” мера Львова Андрія Садового. З 2016 року пропрезидентська коаліція нараховувала мінімальну кількість депутатів. Під час розгляду важливих законопроектів депутатські голоси періодично доводилося купувати. Такі реалії української політики.


Наприклад, у грудні 2016 року коаліції не вистачало голосів для ухвалення бюджету на наступний рік. Фракція Радикальної партії, яка на той час вже вийшла з коаліції, люб’язно погодилася підтримати законопроект. Однак виявилося, що за це голова фракції Олег Ляшко попросив включити в майбутній бюджет виділення 600 млн гривень (близько 25 млн доларів) на закупівлю пожежних машин на заводі “Пожспецмаш” у Чернігівській області. Цей завод належав голові місцевого відділення Радикальної партії. Двома роками раніше Ляшко вже лобіював закупівлю пожежних машин на цьому ж підприємстві, але тоді сума була втричі меншою: всього 200 млн гривень. Подібні лобістські схеми діяли і з іншими фракціями та окремими депутатами.


Як і Зеленський, лідер Радикальної партії Олег Ляшко був популістом, який легко роздавав виборцям найрізноманітніші обіцянки. Цікавий факт з його біографії: на початку 90-х років Ляшко був засуджений за шахрайство. Він відсидів кілька років у в’язниці та вийшов за амністією 1996 року з нагоди прийняття Конституції та 5-ї річниці Незалежності України.


Різниця між Ляшком і Зеленським відчувалася в масштабах електоральної бази. Якщо Зеленський зміг об’єднати навколо себе максимально широкі шари населення практично з усіх регіонів країни, то Ляшко орієнтувався в основному на малоосвічених сільських виборців Центральної частини України. В результаті більш потужний популістський проект Зеленського “Слуга народу” поглинув електорат Радикальної партії. На позачергових виборах 2019 року партія Олега Ляшка не подолала 5-відсотковий бар’єр для входу в парламент.


Через постійну нестачу депутатів для ухвалення потрібних законопроектів фракція “Народний фронт” отримала золоту акцію. Практично все залежало від позиції її керівництва: Олександра Турчинова (голова Ради безпеки, виконуючий обов’язки президента у 2014 році), Арсенія Яценюка (прем’єр-міністр 2014-2016 рр.) і Арсена Авакова (голова МВС 2014-2021 рр.). З останнім у Порошенка виникли серйозні проблеми, особливо наприкінці п’ятирічного терміну президентства.


Аваков майже відкрито працював проти Порошенка та координував свої дії з Коломойським. Наприклад, узимку 2019 року, під час виборчої кампанії, поліція, якою керував Аваков, прикривала групи “активістів” з “Національних дружин” (цивільний підрозділ “Азову”), які їздили від міста до міста вчиняти хуліганські дії на мітингах за участю президента.


Конфлікт між Аваковим і Порошенком бере свій початок у 2015 році, коли сина міністра звинуватили в корупції. У лютому 2015 року Міністерство внутрішніх справ, яке очолював Арсен Аваков, вирішило замовити у компанії його сина Олександра Авакова 5000 рюкзаків за цінами значно вищими за ринкові. Ця класична корупційна схема могла б пройти непоміченою, але через деякий час українські ЗМІ опублікували відеозапис, зроблений прихованою камерою, на якій Аваков-молодший у кабінеті заступника свого батька, Сергія Чеботаря, обговорював деталі закупівлі рюкзаків.


Після того, як відеозапис наробив шуму в соціальних мережах, проти Олександра Авакова порушили кримінальну справу, суд арештував його майно. Але після трьохрічного розслідування справа завершилась нічим і навіть не дійшла до суду. Арешт з майна сина міністра зняли, і він продовжив жити звичайним життям, так і не провівши жодної ночі в слідчому ізоляторі. Тим не менш, Аваков-старший звинуватив у проблемах свого сина президента Порошенка. На його думку, Порошенко міг зупинити справу ще на самому початку, але не захотів цього зробити. Арсен Аваков залишився на посаді міністра, але затаїв велику злобу на президента.


Мабуть, найбільш красномовно політичну слабкість Порошенка описує той факт, що він не міг звільнити Авакова з посади глави МВС, хоча теоретично мав таку можливість. Враховуючи, що Аваков був одним із лідерів Народного фронту, це б автоматично зруйнувало коаліцію. Після дострокових виборів прем’єром могла стати людина, значно менш лояльна президенту, ніж Яценюк.


Ну і останній штрих до портрета Авакова та його ролі в усій цій історії. Після перемоги Зеленського Коломойський деякий час перебував у ейфорії, тому охоче давав відверті інтерв’ю. В одному з них скандальний олігарх заявив, що “Зеленський − наша спільна з Аваковим перемога”.


Коломойський оголошує війну Порошенку


Можливо, конфлікт навколо “Укртранснафти” можна було б вважати вичерпаним, якби Порошенко не зачепив інтереси Коломойського в банківській сфері. ПриватБанк, який на 92% належав Коломойському та його бізнес-партнеру Геннадію Боголюбову, був найбільшим українським банком. Більше половини дорослих українців мають в ньому рахунки. Але в 2015 році навколо банку виникла невелика проблема.


Трьохкратне знецінення національної валюти, яке сталося після втечі Януковича та початку війни на Донбасі, надзвичайно негативно вплинуло на банківську систему. Щоб уникнути неконтрольованих банкрутств банків, державний регулятор у 2015 році почав чистку фінансового ринку. Протягом року ліцензії втратили 33 банки, які майже не мали активів або були задіяні в схемах відмивання грошей. Також Національний банк підвищив для комерційних банків нормативи відрахування в резерви.


Аудит ПриватБанку показав, що він не лише значно перевищив норму інсайдерських кредитів (банк кредитував коштами клієнтів компанії Коломойського), а й потребує докапіталізації на суму 113 млрд гривень (близько 5 млрд доларів). Станом на 1 січня 2016 року понад 80% усіх кредитів ПриватБанку було видано компаніям, пов’язаним з Коломойським. Абсолютна більшість цих компаній були порожніми і не мали ліквідного майна для застави.


У власників банку було півтора року, щоб виконати вимоги регулятора. Як згадує колишня голова Національного банку України (НБУ) Валерія Гонтарева, грошима потрібно було внести не так вже й багато: 3-4 млрд гривень (150-180 млн доларів). Головна вимога Нацбанку полягала в переоформленні виданих кредитів з фірм-пустишок на реальні компанії з ліквідним майном замість повітря. До квітня 2016 року на баланс ПриватБанку потрібно було передати реальні застави на 31 млрд гривень.


Замість того, щоб виконати умови регулятора, Коломойський максимально затягував переговори. За словами колишнього міністра фінансів Олександра Данилюка, олігарх запропонував державі купити банк частково, зберегти в ньому старе керівництво та надати гарантії від кримінального переслідування. Також він просив дати кілька місяців для вирішення проблем.


Зрештою, стало зрозуміло, що Коломойський не збирається збільшувати капіталізацію або вносити ліквідне майно в заставу за раніше видані кредити. 18 грудня 2016 року Нацбанк визнав ПриватБанк неплатоспроможним, 21 грудня всі 100% акцій банку перейшли у власність держави, 23 грудня почав працювати новий менеджмент.


Три роки потому, пояснюючи причину націоналізації Приватбанку, Ігор Коломойський відверто брехав. Оскільки він не міг визнати, що його банк видавав інсайдерські кредити порожнім фірмам і не мав необхідних резервів, олігарх вигадав власну версію подій. За його словами, Порошенко націоналізував банк, тому що хотів встановити контроль над телеканалом “1+1”. Але президент помилився, оскільки ПриватБанку належав блокуючий пакет акцій компанії “1+1 Продакшн”, а не самого телеканалу, на який оформлена ліцензія телевізійного мовлення.


Підсумком всієї цієї історії стало те, що Коломойський затаїв велику образу на Порошенка і досі звинувачує колишнього президента в тому, що той у нього забрав бізнес. З іншого боку, не можна забувати, що олігарх не тільки грубо порушив правила ведення банківського бізнесу, а й так і не повернув ПриватБанку більшу частину раніше оформлених кредитів, загальна сума яких складає понад 5 мільярдів доларів. На момент націоналізації ця цифра була приблизно рівноцінна вартості банку.


Чому саме Зеленський


Можна з упевненістю стверджувати, що вже у 2016 році Коломойський почав готувати Зеленського до виборів президента. А перші ідеї з цього приводу у нього з’явилися ще у 2015 році, коли рейтинги першого сезону телесеріалу “Слуга народу” показали, що українці дуже добре сприймають казку про чесного вчителя історії, який став президентом.


Але чому саме Зеленський? З точки зору політтехнологів це дуже ризикований кандидат. Він некомпетентний, у нього немає досвіду роботи в органах влади, він ніколи не обіймав виборну посаду. Крім того, в своїх шоу він використовував саркастичні жарти стосовно України як держави та висміював українців. Наприклад, у вересні 2016 року під час виступу в Юрмалі (Латвія) Зеленський порівняв Україну з акторкою з німецьких фільмів для дорослих, “готовою прийняти в будь-якій кількості з будь-якої сторони”.


Варто зауважити, що майже всі жарти, у яких Володимир Зеленський на сцені висміював українців, одягаючи при цьому їхні національні вбрання, були написані етнічним росіянином Валерієм Жидковим. Уродженець російського Тамбова, який переїхав до Києва у 2003 році, пізніше став сам коментувати українську політику, висловлюючись проти вступу України до НАТО та Євросоюзу. А через пару років Жидков став радником голови Служби безпеки України. Сталося це після того, як новий глава держави Зеленський призначив свого друга дитинства Івана Баканова головою СБУ. З Бакановим майбутній президент у шкільні роки жив в одному під’їзді багатоквартирного будинку.


Враховуючи все це, у нормальному демократичному суспільстві Володимир Зеленський ніколи б не став кандидатом у президенти. Він був би дискваліфікований ще після скандалу в Юрмалі. Але в Україні формуванням громадської думки займалися телеканали олігархів. Журналісти, які працюють на цих телеканалах, дуже добре відчувають настрої свого роботодавця. Тому критики Зеленського на телебаченні просто не було, вона не доходила до виборців.


Соціальні мережі в Україні мали обмежену аудиторію. Гнівні пости з критикою Зеленського читають тисячі або в кращому випадку десятки тисяч українців. В той час як загальнонаціональні телеканали охоплювали своїм мовленням мільйонну аудиторію. І, що дуже важливо, вони впливали на соціальні групи, до яких критичні пости у Facebook та Twitter просто не діставали: пенсіонерів та домогосподарок.


З логічної точки зору, Зеленський був дуже проблемним кандидатом у президенти. Якщо Коломойський хотів помститися Порошенку, він мав би обрати більш досвідченого претендента, якого було б легше продати виборцям як реальну альтернативу чинному президенту. Однак олігарх був настільки впевнений у своїх силах, що поставив на те, що скандальний комедіант стане президентом країни. Хоча, цілком можливо, у нього просто не було більш підходящого кандидата, якому можна було б довірити таку делікатну роботу з повалення ненависного Порошенка та захисту власних бізнес-інтересів.


Про рівень комунікації між олігархом та Зеленським говорить той факт, що, за даними журналістів-розслідувачів проекту “Схеми”, з лютого 2017 по кінець 2018 року комік не менше 13 разів літав на приватних літаках до Женеви та Тель-Авіва, де тоді проживав Коломойський. У кожній другій поїздці його супроводжував юрист олігарха Андрій Богдан, який пізніше став головою Офісу президента. У грудні 2018 року в одній з поїздок до них приєднався голова партії “Слуга народу” Іван Баканов, майбутній голова СБУ. Іноді Зеленського супроводжували бізнес-партнери олігарха: Геннадій Боголюбов, брати Ігор і Григорій Суркіси, Тимур Міндіч.


Вибір Коломойського, швидше за все, був емоційним. Він просто симпатизував Зеленському. Можливо, до певної міри на цей вибір вплинув і фактор національності. Зеленський та Коломойський обидва євреї, так само як і власники двох інших загальнонаціональних телеканалів: Віктор Пінчук і Дмитро Фірташ. Під час виборчої кампанії всі три телеканали (1+1, ICTV і Інтер) у своїх новинах позитивно освітлювали все, що пов’язано з Зеленським. Жодної критики на адресу коміка. Жодної згадки про його некомпетентність і популістські обіцянки.


З точки зору середньостатистичного українця національність Володимира Зеленського була скоріше мінусом, ніж плюсом. Протягом століть між українцями і євреями були досить складні відносини. І антисемітизм на побутовому рівні в Україні все ще досить поширений. Коломойський дійсно ризикував, пропонуючи українським виборцям свого протеже. Але головна проблема Зеленського полягала зовсім не в тому, що він єврей, а в тому, що він абсолютно не відповідав вимогам тієї посади, на яку він претендував.


Вакарчук, який міг все зіпсувати, але не зіпсував


Представники шоу-бізнесу та відомі спортсмени брали участь в українській політиці задовго до Зеленського. Ще у 1998 році членом парламенту став відомий футболіст Олег Блохін, а у 2006 році депутатом Верховної Ради стала переможниця “Євробачення” співачка Руслана Лижичко. Роком пізніше, на позачергових виборах 2007 року, до парламенту пройшов лідер рок-групи “Океан Ельзи” Святослав Вакарчук.


Як і Партія зелених, несистемні політики з числа спортсменів та музикантів ніяк себе не проявили і ніхто не пам’ятає їхні законодавчі ініціативи. Блохін привернув увагу журналістів лише тим, що за роки своєї парламентської діяльності п’ять разів змінював фракцію, встиг побувати навіть комуністом. Руслана Лижичко у Верховній Раді пробула всього рік. У 2007 році, після розпуску парламенту, оголосили дострокові вибори, в яких вона вже не брала участі. А от Святослав Вакарчук зробив нестандартний крок: через рік після отримання посвідчення народного депутата він публічно оголосив про складання повноважень.


Головною причиною своєї відставки Вакарчук назвав “безперервні міжпартійні та внутрішньопартійні чвари, які деморалізують суспільство всередині країни та підривають її авторитет”. Далі він заглибився в філософію: “Єдиний спосіб бути собою – це піти. Залишитися – для мене означає втекти”.


Як не дивно, але виборцям сподобався вчинок Вакарчука. Люди зрозуміли це в тому сенсі, що митець стоїть над політичними інтригами і змушений піти з політики, щоб не брати участь у цьому бруді.


Після складання депутатських повноважень Вакарчук повернувся до музичної кар’єри, випустив кілька альбомів та їздив у гастрольні тури. Також він періодично коментував у своєму Твіттері політичні новини. При цьому робив це трохи у високопарному стилі, ніби приміряючи на себе роль духовного лідера. Однак, його філософські висловлювання подобалися виборцям. З роками за Святославом Вакарчуком закріпився імідж “чесного патріота, який щиро переживає за Україну”. І найголовніше, в очах значної кількості українців він вважався несистемним політиком, не таким, як інші.


У вересні 2017 року почали з’являтись чутки, що Вакарчук може повернутися до політики. Причиною цього стала новина про те, що співак відправляється до Стенфорду як запрошений викладач на осінній семестр. Одночасно з читанням лекцій Вакарчук буде навчатися в рамках курсу “Розвиток українських лідерів”.


Назва цього навчального курсу багатьох в Україні занепокоїла. Перш за все, Коломойського та Зеленського, яким харизматичний музикант міг змішати всі карти. Адже у разі своєї участі у президентських виборах Вакарчук міг забрати багато голосів протестного електорату, на які дуже розраховував Зеленський. Більше того: популярність Святослава Вакарчука взагалі могла поставити під питання перемогу Зеленського.


Після повернення з Америки Святослава Вакарчука почали включати в президентські рейтинги, хоча сам він у квітні 2018 року публічно заявив, що не має політичних амбіцій. Незважаючи на це, інтрига навколо можливої участі співака у виборах президента зберігалася практично до початку виборчої кампанії.


У травні 2019 року, після перемоги Зеленського, Коломойський в одному з інтерв’ю розповів, що в березні 2017 року вони з Зеленським трохи випили і пізно ввечері зателефонували Вакарчуку. За версією олігарха, вони запитали співака, готовий він підтримати Зеленського на президентських виборах. Хоча насправді їх турбувало зовсім інше: чи візьме сам Вакарчук участь у виборах як кандидат на найвищу посаду. Під час цієї розмови Вакарчук був сонний і не відповів на питання.


26 червня 2018 року з’явилися результати соціологічного опитування, які показали, що Зеленський і Вакарчук мають практично однакові шанси на перемогу. Що стосується чинного президента, то у Порошенка виявили найвищий антирейтинг серед політиків першого ешелону.


Через три дні збентежений Володимир Зеленський опублікував у своєму Інстаграмі відкрите відеозвернення до лідера групи “Океан Ельзи” Святослава Вакарчука. У ньому комік публічно запитав музиканта, чи готовий він до нього приєднатися.


Занепокоєння Зеленського були цілком зрозумілі. Після тривалої кампанії дискредитації Порошенко вже не представляв для нього загрози, а от Вакарчук міг все зіпсувати. Моделювання майбутніх виборів показувало, що співак цілком реально може вийти разом із Зеленським у другий тур замість Порошенка. І якщо це станеться, то в другому турі виборів Вакарчук переможе Зеленського.


Завершилася вся ця історія тим, що Святослав Вакарчук так і не висунув свою кандидатуру на президентських виборах і не підтримав жодного кандидата. Однак через три місяці після перемоги Зеленського лідер “Океану Ельзи” раптово передумав і все ж вирішив повернутися у політику. На позачергових парламентських виборах у липні 2019 року партія Вакарчука “Голос” отримала 5,82% голосів виборців і завела до парламенту 20 депутатів.


Цього разу Вакарчук протримався у парламенті навіть менше року. Вже у червні 2020 року він знову вирішив відмовитися від повноважень депутата. Мотивом свого рішення музикант назвав бажання реалізувати “великий освітній проект”. Політика, начебто, цим планам тільки заважала. Щоправда, за наступні чотири роки ніхто так і не побачив “великого освітнього проекту” Святослава Вакарчука.


Передвиборчі обіцянки та особливості президентської кампанії Зеленського


Виборча кампанія Володимира Зеленського розпочалася задовго до реєстрації кандидатом у президенти. У 2015 році телеканал Коломойського “1+1” розпочинає кампанію дискредитації влади. На відміну від часів Януковича, при якому погані новини журналісти пояснювали об’єктивними обставинами або помилками місцевих чиновників, тепер проблеми країни все частіше пов’язували з помилками або поганою роботою центральної влади: уряду, депутатів та президента.


Важливу роль у дискредитації головного конкурента Зеленського відіграло розважальне шоу “Вечірній квартал”. Воно виходило в ефір ввечері кожної суботи і завжди мало високі рейтинги. Перед виборами президента у 2019 році прем’єрні покази “Вечірнього кварталу” дивилися 17,5% української телеаудиторії, кілька мільйонів глядачів.


Цікаво порівняти, як шоу Зеленського пародіювало президентів Януковича та Порошенка в часи, коли вони обидва обіймали вищу посаду в країні. Януковича у виконанні коміків “Вечірнього кварталу” показували переважно як малоосвічену людину “з народу”, який іноді погано читає або чогось не знає. В той час як Порошенка зображували алкоголіком та корупціонером. Різницю зрозуміти не так уже й складно. Якщо малограмотна людина може викликати симпатію у глядачів, то корупціонер, який краде народні гроші, викликає лише негативні емоції.


Паралельно з дискредитацією Порошенка, яка на “1+1” тривала майже до дня виборів, політтехнологи почали піар-кампанію Зеленського як майбутнього кандидата. Ключову роль тут відіграв телесеріал “Слуга народу”. Володимир Зеленський зіграв у ньому чесного та бідного вчителя історії, який їздить на велосипеді та зрештою стає президентом України.


У всіх інших країнах подібний серіал міг так і залишитися звичайним популярним телепродуктом, як, наприклад, “Гра престолів”, “Ходячі мерці” або будь-який інший. Але тут слід врахувати особливість українського медіаринку. Станом на 2017 рік, очевидно, вже існував консенсус олігархів, які погодилися з пропозицією Коломойського просувати на пост президента телевізійного коміка Зеленського. Тому замість того, щоб залишити його в сфері естрадної сатири, журналісти олігархічних каналів поспіхом почали обговорювати політичне майбутнє Володимира Зеленського. Цією технологією суспільство підігрівали до неминучості того, що комік обов’язково переможе на найближчих виборах.


Якщо змоделювати подібну ситуацію на прикладі США, просто уявіть, що три загальнонаціональні канали (NBC, CBS і ABC) півтора роки регулярно обговорюють можливість балотування Каньє Веста на пост президента. Вони не критикують співака за його некомпетентність та скандальні висловлювання. Навпаки: вони формують у виборців думку, що тільки Каньє може врятувати Америку з кризи. І, врешті, Каньє Вест перемагає на виборах.


Офіційна реєстрація Володимира Зеленського кандидатом у президенти відбулася 21 січня 2019 року. З цього моменту розпочався новий етап його кампанії: два місяці нестримного популізму та відвертої брехні. За звичною популістською традицією комік позиціонував себе несистемним кандидатом, який піднявся проти корумпованих старих політиків. У нього не було чіткої виборчої програми. Був лише набір розмитих тез, який можна описати як “за все хороше та проти всього поганого”.


Що обіцяв Зеленський? Наприклад, у своїй програмі він гарантував, що “у молодої сім’ї буде лише одна турбота — вибрати квартиру у місті або заміський будинок”, що в Україні “стрілятимуть лише феєрверки на весіллях та днях народження”, що в майбутньому не буде оголошень “Робота в Польщі”, а в Польщі з’являться оголошення “Робота в Україні”.


Також Зеленський обіцяв широке застосування народних референдумів для прийняття законів, зниження комунальних тарифів для малозабезпечених і нульову толерантність до корупції на всіх рівнях. Він запевняв, що “йде у владу лише на один термін”. Чого в програмі не було, так це пояснень, з яких фінансових джерел будуть реалізовуватися всі ці обіцянки.


Апогей брехні від Зеленського можна було побачити на його передвиборчих білбордах. На одному з них опублікували геніальну і просту фразу: “Кінець епохи бідності 21 квітня 2019 року”. На іншому: “Здай корупціонера — отримай 10%”. Зрозуміло, що все це були порожні слова. Ніякого кінця епохи бідності після перемоги Зеленського українці так і не побачили. І жодного випадку, коли хтось отримав 10% конфіскованого майна корупціонера, також ніколи не було.


У своїх небагатьох відшліфованих інтерв’ю з попередньо узгодженими запитаннями Володимир Зеленський представив виборцям максимально ідеалістичну картину майбутнього. Війну на Донбасі він обов’язково завершить, бо для цього достатньо просто перестати стріляти. І взагалі, війна триває лише тому, що вона вигідна Петру Порошенку.


Також він пообіцяв обов’язково продати всі президентські літаки, не перекривати дороги своїм кортежем і передати державні резиденції для дитячих літніх таборів. Усі ці обіцянки так і не здійснились. Після перемоги Зеленського відразу з’ясувалося, що президентські літаки потрібні, бо глава держави не може запізнюватися. З тієї ж причини перед проїздом кортежа президента продовжували перекривати вулиці. Передача офіційних резиденцій дітям відбулася частково — у цих заміських будинках дійсно живуть і відпочивають діти, але це діти Зеленського.


Для тих, хто все ж сумнівався в компетентності коміка, підготували гасло “гірше не буде”. Вперше цей вислів у контексті майбутніх виборів президента пролунав у липні 2018 року зі сцени “Вечірнього кварталу”. Саме так головний та багаторічний сценарист цього колективу, росіянин Валерій Жидков, закликав українців не боятись голосувати за комедіанта. Через півроку, 18 лютого 2019 року, ця обіцянка прозвучала вже від самого Зеленського, під час телеінтерв’ю в Одесі. Після успіху на виборах, 7 травня 2019 року, те саме висловлювання про те, що “гірше не буде” повторив вже й Ігор Коломойський, в інтерв’ю Bihus Info. Він навіть відверто додав, що президентство Володимира Зеленського — це експеримент над країною.


Виборчу кампанію майбутнього президента-коміка можна розділити на три етапи:


Дискредитація головного конкурента на виборах.

Створення ілюзії навколо своєї особи за допомогою телевізійного серіалу “Слуга народу” і сприятливої атмосфери олігархічних ЗМІ.

Роздача популістських обіцянок без пояснень, як їх можна реалізувати.


Особливістю президентської кампанії Зеленського було те, що його завжди охороняли від несподіваних запитань. Він відмовився виступати на політичних ток-шоу та брати участь в дебатах у традиційному форматі. З дня реєстрації кандидатом до дня голосування Зеленський дав лише кілька інтерв’ю лояльним журналістам. Ніхто, навіть іноземні кореспонденти, не міг задати йому питання, яке могло б скомпрометувати або показати Зеленського у невигідному світлі.


Українці обирали не політика. Для них була створена нереальна для будь-якої демократичної країни ілюзія, в якій виборці обирають президентом своєї країни улюбленого телегероя.


Чи мав Порошенко шанс перемогти Зеленського?


Як не дивно, але у Порошенка були непогані шанси залишитися президентом на другий термін, навіть за умови, що на перемогу Зеленського активно працював медіахолдинг Коломойського. Проблема була не в ресурсах — проблема була в неправильно обраній стратегії.


Перша причина, чому Порошенко програв, полягала в тому, що у його інформаційних телеканалах "Прямий" та "5 канал" були низькі рейтинги. Колись давно, під час першого Майдану, у 2004 році, "5 канал" відіграв вирішальну роль у донесенні правдивої інформації до українців. Але з тих пір мода на телеканали, які цілодобово транслюють новини та інтерв'ю, минула. Тим більше, що на відміну від 2004 року Порошенко вже не мав монополії на цей телевізійний формат. Паралельно з його телеканалами в Україні транслювалися кілька інших інформаційних каналів: "112 Україна", "Еспресо", NewsOne та "НАШ".


Простіше кажучи, новин в ефірі стало забагато, і українці повернулися до традиційного розважального формату з телевізійними шоу, кіно та вечірнім випуском новин. У Порошенка був час змінити ситуацію. Він міг закупити на Заході рейтинговий контент і на базі двох своїх телеканалів створити великий загальнонаціональний канал, який міг би стати конкурентом "1+1" та ICTV. Але колишній президент чомусь був зациклений на інформаційному мовленні та не зовсім розумів, яку силу дають високі телерейтинги його конкурентам.


Коломойський щороку витрачав на "1+1" від 50 до 100 мільйонів доларів. Порошенко, статки якого перевищували 1 мільярд доларів, не був готовий витрачати таку ж суму, або не вважав це доцільним. Тут полягала перша проблема. Неможливо виграти вибори, коли твій суперник має значну перевагу у фінансових та медійних ресурсах.


Друга причина поразки Порошенка полягала в неправильно обраній стратегії виборчої кампанії. Він акцентував свою діяльність на національно-патріотичних гаслах. Вони, загалом, були правильні для розвитку країни, але, делікатно кажучи, не дуже актуальними для багатьох виборців, особливо на Півдні та Сході України. Іншими словами, Порошенко не міг донести свої ідеї до домогосподарки з Маріуполя. Крім того, він програв боротьбу за молодь. Його передвиборча риторика "Армія, Мова, Віра" не знаходила ентузіазму серед молоді, яка в Україні, на відміну від багатьох інших країн, переважно аполітична.


Петро Порошенко міг все виправити, якби замість національно-патріотичних гасел обрав риторику, яка більш близька до виборців Півдня і Сходу. Роблячи акцент на своїх досягненнях (отримання для українців права безвізових подорожей у країни Європейського Союзу, більше 30 місяців стабільного зростання економіки), він міг пообіцяти вступ України до Європейського Союзу. Тобто, "я вже досяг для вас безвізу в ЄС, тепер я здобуду для України вступ до ЄС і зможу значно покращити якість вашого життя".


Зрозуміло, що навіть якби Петро Порошенко обрав цю виграшну стратегію, за відсутності загальнонаціонального каналу він все одно не зміг би перемогти Зеленського, якого підтримували найбагатші та найвпливовіші олігархи України. Проте Зеленський мав купу недоліків. Кричуща некомпетентність, українофобські жарти та зв'язок із Коломойським могли його знищити. Зеленському пощастило в тому, що просто не було "телекілера", який би це зробив. Порошенко мав всі необхідні фінансові ресурси для перемоги, але він не розумів того, що давно знав Коломойський. Контроль над загальнонаціональними медіаресурсами дозволяє формувати необхідну громадську думку.


Слабкість політичних інститутів — одна з причин перемоги Зеленського


Недосконалість української політичної системи, яка допустила до влади популіста, має історичне пояснення. Вождизм у всіх своїх проявах частіше за все перемагав у країнах зі слабкими політичними інститутами. Там, де солодка риторика обіцянок легко перемагає логічний шлях сталого розвитку. Майже всі пострадянські республіки, за винятком балтійських країн, з моменту розпаду СРСР пройшли через етап авторитаризму або перебувають в ньому зараз.


Оскільки одна з причин, чому в країнах колишнього Радянського Союзу погано приживається демократія, полягає в слабкості політичних партій, тут слід згадати праймеріз Демократичної партії США. Якщо ви слідкували за подіями 2020 року, то напевно пам’ятаєте, що значна кількість прихильників Берні Сандерса дуже негативно ставилася до Джо Байдена. Але, незважаючи на те, що поразка Берні на попередніх виборах стала шоком для прогресивного крила Демократичної партії, вони підкорилися партійній дисципліні та, стиснувши зуби, у листопаді проголосували за Байдена. Навіть неофіційний лідер прогресистів Александрія Окасіо-Кортес у своєму Інстаграм закликала всіх своїх прихильників проголосувати за Джо Байдена. Всі демократи розуміли, що перемога Трампа принесе набагато більше лиха.


Чи могла статися подібна ситуація в Україні в 2019 році? Абсолютно ні. Будь-яка людина, яка здатна скласти два плюс два, чудово розуміла небезпеку приходу до влади протеже Коломойського. Тим більше політики. Але ні Юлія Тимошенко, ні Арсеній Яценюк, ні навіть Олег Ляшко — ніхто з топ-політиків так званого помаранчевого табору не закликав голосувати за Порошенка. Хоча, можливо, вони вже розуміли, що діючий президент приречений і перемога Зеленському гарантована. Проте це не завадило багатьом письменникам та іншим представникам творчої інтелігенції відкрито виступити на підтримку Порошенка. Політики та громадські активісти цього не зробили.


При всій антипатії до президента Порошенка та його неспроможності боротися з корупцією було очевидно, що угруповання Коломойського становить набагато більшу небезпеку для України. За аналогією з праймеріз Демократичної партії США, опинившись перед дилемою, тверезо мислячі люди цілком логічно мали б вибрати “менше зло”, щоб країна уникнула великої біди. Але в Україні майже всі лідери громадської думки, за винятком патріотичної інтелігенції, вирішили промовчати. Вони проявили підліткову інфантильність і фактично віддали владу в воюючій країні популісту-комедіанту з телеканалу Коломойського.


Виборці Зеленського — хто вони?


У другому турі президентських виборів Володимир Зеленський отримав рекордну кількість голосів. За нього проголосували 73,22% виборців, або 13,5 мільйонів українців. Звісно, серед цих людей далеко не всі були відданими шанувальниками коміка. У першому турі за Зеленського проголосували 30,6% виборців, за його головного конкурента Петра Порошенка — 17,8%. Проте антипатія до діючого тоді президента була настільки велика, що Зеленський перед другим туром зумів акумулювати переважну більшість голосів інших кандидатів.


Базовий електорат Зеленського складали молодь та жінки: особливо та їхня частина, яка особливо не цікавиться політикою. Що стосується інших категорій виборців, то тут був дуже широкий спектр. За Зеленського проголосували майже всі прихильники проросійських партій, включно з комуністами (за винятком незначної кількості “справжніх” ідеологічних послідовників Леніна та Сталіна). Всі вони ненавиділи Порошенка за його антиросійську політику та були готові віддати свої голоси кому завгодно, хто зможе його перемогти. Прихильники Путіна та комуністи чудово розуміли, яку небезпеку несе Україні прихід до влади некомпетентного коміка. Саме тому вони за нього голосували. Чим гірше для України, тим краще для Росії.


За Зеленського віддали свої голоси майже всі, хто вважав, що Порошенко корумпований політик і без нього Україні буде краще, навіть з некомпетентним Зеленським. Базу цієї групи склали прихильники Михайла Саакашвілі та мера Львова Андрія Садового. До них також варто додати ультраправих націоналістів з “Азова”. Останні користувалися особливою підтримкою міністра внутрішніх справ Арсена Авакова, який, як відомо, був одним із найзапекліших ворогів Порошенка.


Загалом можна стверджувати, що більшість виборців Зеленського — це люди, які погано розбирались у політиці. Люди, які повірили в рекламний бігборд “Кінець епохи бідності 21 квітня 2019 року”. Люди, які не могли зрозуміти різницю між вигаданим персонажем телесеріалу і справжнім кандидатом у президенти. Люди, які за чисту монету сприймали пропаганду з телеканалу Коломойського, що Зеленський стане для України новим Рональдом Рейганом.


Зеленський і Портнов


Розгромна перемога над Порошенком надихнула не тільки новообраного президента, а й тих, хто чекав результат виборів з-за кордону. 16 травня 2019 року, ще до офіційної інавгурації, в Україну вперше за два роки прилетів Коломойський. Після звільнення з посади голови Дніпропетровської обласної адміністрації він спочатку жив у Швейцарії, а потім, через побоювання арешту та видачі в США, переїхав в Ізраїль, який не видає своїх громадян за запитом інших держав. За даними українських правоохоронців, колишній власник ПриватБанку отримав ізраїльський паспорт ще в 1995 році. Там, у курортному місті Герцлія, Коломойський проживав до перемоги Зеленського.


У часи Порошенка проблеми олігарха не обмежувалися лише ПриватБанком. З березня по серпень 2015 року, паралельно з виведенням понад 5 мільярдів доларів з ПриватБанку, Коломойський розгорнув схему розграбунку державної “Укрнафти”, де він був міноритарним акціонером, але контролював менеджмент. Керівники цього підприємства незаконно передали п’яти приватним компаніям нафту загальною вартістю понад 10 млрд. гривень (450 млн. доларів), але “Укрнафта” кошти за неї так і не отримала.


У липні 2015 року схему повторили в реверсному режимі. Менеджмент Коломойського перерахував з рахунків “Укрнафти” на фіктивні фірми понад 3 млрд гривень (135 млн доларів) за поставку нафтопродуктів. Як ви вже здогадались, жодних нафтопродуктів чи повернення грошей підприємство не отримало.


Через три дні після того, як літак Коломойського приземлився в Києві, в Україну повернувся ще один одіозний персонаж — колишній заступник Адміністрації президента Януковича Андрій Портнов. Всі п’ять років президентства Порошенка він проживав в еміграції: спочатку в Москві, а потім у Відні.


У Портнова цікава біографія. Народився і виріс у Луганську. На початку 90-х, ще навчаючись на заочному відділенні місцевого університету, почав працювати юристом підприємства з торгівлі нафтопродуктами. У 1997 році 24-річний Андрій Портнов переїхав до Києва, де якимсь чином отримав посаду в Державній комісії з цінних паперів і фондового ринку. Дивно, але вже через кілька місяців після призначення він почав швидко просуватися по кар’єрній драбині. У 28 років Портнов отримав керівну посаду в цій організації: став начальником управління корпоративних фінансів.


І ось багатообіцяюча кар’єра молодого провінційного юриста раптово переривається. Через рік після призначення на нову посаду Портнов звільняється з державної служби і переходить в приватний бізнес. Він відкриває власну юридичну практику з супроводження інвестиційних угод, у тому числі досить сумнівного характеру. Саме тоді Андрій Портнов познайомився з Коломойським і Медведчуком.


У 2005 році Портнов починає активно цікавитися політикою та стає керівником юридичного департаменту передвиборчого штабу Юлії Тимошенко. За словами колишнього кандидата в президенти Михайла Бродського, Портнова привів у штаб прем’єр-міністра скандальний політик і бізнесмен Богдан Губський, якого неодноразово звинувачували в рейдерських захопленнях чужої власності.


Характерною рисою Тимошенко як політика завжди була її нерозбірливість у кандидатурах для своєї команди. Тоді, у 2005-2009 роках, її взагалі мало хвилювало, яку біографію та погляди мають її соратники. Головне, яку користь ця людина може принести. І оскільки Портнов показав себе ефективним лобістом, він отримав місце в партійному списку Блоку Юлії Тимошенко та у 2006 році став народним депутатом.


Після перемоги Януковича у 2010 році Андрій Портнов швидко залишає команду Юлії Тимошенко і переходить на роботу до нового президента, на посаду заступника керівника Адміністрації глави держави.


У нашій історії Андрій Портнов цікавий тим, що він створив і багато років контролював незаконну систему впливу на суди. Спочатку це робилося шляхом хабарів, шантажу або погроз. Згодом, коли Портнов став частиною команди Януковича, він уже сам обирав і погоджував кандидатури суддів.


Українська правоохоронна система була настільки недосконала, що Портнову вдавалося контролювати суди навіть тоді, коли він перебував в опозиції до президента Ющенка. І що зовсім неймовірно, йому вдавалося просувати потрібні судові рішення навіть після своєї втечі з України у 2014 році. Звичайно, за часів Порошенка все трохи ускладнилося, але у Портнова все ще залишалися міцні зв’язки в судовій системі.


Колишній заступник голови Адміністрації президента Януковича ніколи не приховував, що ненавидить все, що стосується українського національного відродження. Однак це побічний, моральний аспект цієї справи. Але ось що цікаво. Після приходу до влади Зеленського в його Адміністрації (перейменованій майже відразу в Офіс президента) з’явилися люди, пов’язані з Портновим: Андрій Смирнов і Олег Татаров. Вони стали заступниками керівника Офісу президента і відповідали за взаємодію з судами та правоохоронними органами. Як згодом виявилося, новому президенту дуже сподобалася ідея впливати на українські суди. Але тепер судді Портнова обслуговували інтереси не Януковича, а Зеленського.


Далі ще цікавіше. Влітку 2019 року Портнов починає публікувати в своєму Телеграм-каналі інформацію про хід досудового розслідування проти колишнього президента Петра Порошенка. При цьому він ділився інформацією, якою міг володіти лише керівник Державного бюро розслідувань Роман Труба. І публікував цю інформацію Портнов раніше, ніж голова ДБР.


Коли Романа Трубу запитали, яким чином Портнов першим отримує службову інформацію Державного бюро розслідувань, той просто нічого не міг пояснити. Витік інформації продовжувався кілька тижнів. Здавалося, Портнов просто сміявся над усіма, хизуючись своїми можливостями.


З усього цього було зрозуміло одне: новий президент Зеленський не тільки взяв у свою команду проросійського чиновника з команди Януковича, а й фактично віддав йому контроль над ключовим відомством досудового розслідування.


Є вагомі підстави вважати, що у лютому 2022 року, у разі захоплення російськими військами Києва, Андрій Портнов разом з головою Окружного адміністративного суду Києва (ОАСК) Павлом Вовком повинен був сприяти поверненню до влади колишнього президента Януковича. Про це свідчить той факт, що 14 січня 2022 року, за місяць до повномасштабного вторгнення, ОАСК прийняв до розгляду та відкрив провадження за позовом Януковича проти Верховної Ради України.


У своєму позові втікач, який на той час вже був засуджений заочно до 13 років позбавлення волі, вимагав визнати незаконним позбавлення його звання президента. Окружний адміністративний суд не тільки відкрив провадження за цією справою, але й призначив її до розгляду у порядку спрощеного провадження, без виклику сторін та проведення судового засідання. Тобто, рішення суду за цим позовом могло бути прийняте практично в будь-який момент.


Засідання за справою призначили на 16 лютого 2022 року: той самий день, який за даними американської розвідки вважався днем початку війни. Але, як ми знаємо, вторгнення того дня не сталося. Ймовірно, Путін пообіцяв Сі Цзіньпіну не починати війну до завершення Олімпіади в Пекіні. На радощах Зеленський подумав, що все обійшлося, і оголосив 16 лютого новим державним святом Днем єдності. Мабуть, з точки зору досвідченого коміка, свято — це саме те, що всім було потрібно в той момент.


16 лютого Окружний адміністративний суд Києва переніс засідання за позовом Януковича в український парламент на невизначений термін. Не закрив провадження, а оголосив, що про розгляд справи буде повідомлено додатково. Без сумніву, розгляд справи мав відбутися. Але тільки після того, як Київ захоплять російські війська. Голова ОАСК Павло Вовк разом зі своїм багаторічним куратором Андрієм Портновим повинні були “освятити” судове рішення про повернення до влади Віктора Януковича, зробивши його легітимним президентом після втечі або вбивства Зеленського.


Формально це лише підозри, і хтось цілком може назвати все це збігом. Після початку війни Портнов і Вовк все ще залишаються добрими друзями української системи влади. Хоча вони вже кілька років перебувають під санкціями США, Офіс президента Зеленського не має до них жодних претензій.


На варті інтересів Коломойського


Коломойський ніколи не захоплювався благодійністю. На відміну, наприклад, від Пінчука, який вважає себе покровителем мистецтв, або Ахметова, на телеканалі якого часто любили згадувати, як Рінат Леонідович допомагає жителям Донбасу. Щоправда, деякий час Коломойський фінансував футбольний клуб “Дніпро”, який навряд чи приносив якийсь прибуток. Але це не можна назвати благодійністю. Для олігархів мати свій футбольний клуб – це як трипалубна яхта біля берегів Сардинії. Дорога іграшка.


Гроші та ресурси, які витратив Коломойський на перемогу Зеленського, не були благодійною допомогою. Це була інвестиція. Вже через два тижні після інавгурації Зеленський починає розраховуватися з олігархом за підтримку на виборах. Причому не власними, а державними грошима.


На початку червня 2019 року Фонд державного майна змінив склад наглядової ради “Центренерго”. Ця державна компанія генерує близько 8% всієї електроенергії України, їй належать три теплові електростанції: Вуглегірська, Зміївська та Тріпільська. 26 червня нова наглядова рада “Центренерго” змінює директора. Новий керівник Володимир Потапенко майже відразу після свого призначення підписав прямі договори про продаж електроенергії компаніям Ігоря Коломойського. Електроенергія продавалася за цінами значно нижчими за ринкові. При цьому новий керівник ігнорував більш вигідні пропозиції від інших покупців.


В результаті такого дивного менеджменту державна компанія “Центренерго” за неповні чотири місяці недоотримала 700 млн гривень (28 млн доларів). За підсумками 2019 року чистий збиток “Центренерго” перевищив 2 млрд гривень (80 млн доларів). Хоча і в 2018 році, і роком раніше, ця компанія стабільно показувала непоганий прибуток.


На цьому місці хтось, мабуть, запитає: “А як же уряд? Чому він дозволив обкрадати державну компанію?” Щоб відповісти на ці питання, потрібно згадати, кого Володимир Зеленський призначив на посаду прем’єр-міністра. Цією людиною став 35-річний Олексій Гончарук — наймолодший голова уряду в історії України (попередній рекорд належав 40-річному Арсенію Яценюку).


До свого призначення на другу за впливом посаду в країні у Гончарука не було жодного досвіду керівництва в державній сфері чи приватному бізнесі. Він ніколи не обіймав виборну посаду. Формально з 2007 року Олексій Гончарук вважався адвокатом і очолював кілька громадських організацій. Але в 2012 році він заробляв, знімаючись у масовці на телешоу Андрія Пальчевського. На YouTube все ще є відеоролик, де можна побачити Гончарука в ролі глядача в студії.


Робота в масовці — одна з найменш оплачуваних робіт у Києві, на яку погоджуються тільки бідні студенти, безробітні та пенсіонери. В той час за неї платили 100-200 гривень (4-8 доларів) на день. За ці гроші людина мала сидіти 8 або навіть 10 годин і плескати в долоні за командою. “Адвокат” та “громадський діяч” Гончарук працював у масовці.


І ось саме цій людині без досвіду Зеленський вирішив довірити економіку України. Зараз уже зрозуміло, що це призначення сталося лише тому, що групі Коломойського був потрібен прем’єр-міністр, який без зайвих запитань підписуватиме необхідні документи, і на якого потім легко можна буде звалити всі проблеми.


Так воно і сталося. Наприкінці 2019 року дефіцит державного бюджету України зріс до 120 мільярдів гривень, що на 30 мільярдів більше, ніж передбачено законом про бюджет. Держава не отримала майже 37 мільярдів запланованих надходжень від митниці та податкової. Бюджет був виконаний лише завдяки внутрішнім позикам під високі відсотки.


У 2019 році Міністерство фінансів продало облігації внутрішньої державної позики на 227 млрд гривень (понад 9 млрд доларів), що на 249,4% більше, ніж у 2018 році. Середня відсоткова ставка позик склала 16,9% річних. Крім того, було позичено 4,331 млрд доларів (+24,5% порівняно з 2018 роком) та 387 млн євро. За півроку Зеленський та його “нові обличчя” зруйнували стабільне зростання економіки, яке їм залишив Порошенко, та почали жити в борг. За 4,5 роки правління Зеленського державний борг України зріс з 80 до 145 млрд. доларів.


Олексій Гончарук був дилетантом, але не ідіотом. Він розумів, що відбувається навколо “Центренерго”, і що колись його можуть звинуватити в цій крадіжці. 26 лютого 2020 року Кабінет міністрів під головуванням Гончарука прийняв рішення про заміну керівництва компанії “Центренерго” та підготовку її до приватизації.


Через два дні, 28 лютого, прем’єр-міністра викликав до себе президент. Як стверджують джерела видання “Дзеркало тижня”, під час цієї розмови Зеленський заявив, що Коломойський вкрай незадоволений заміною керівника “Центренерго”. Ввечері того ж дня голова президентської фракції “Слуга народу” Давид Арахамія повідомив пресі, що в уряді плануються кадрові рішення. Історія ця завершилася тим, що 4 березня, через тиждень після того, як Гончарук перейшов дорогу Коломойському, він був звільнений з посади прем’єр-міністра України “за власним бажанням”.


Після відставки Олексій Гончарук зник із публічної політики і через півроку виїхав у США, де провів майже два роки. На початку 2022 року, через два місяці після початку війни, він повернувся в Україну. У 2023 році колишній прем’єр заявив, що очолив наглядову раду громадської організації “Аеророзвідка”, яка конструює дрони для армії.


Олімпіада та любов до грошей


Було б помилкою вважати, що Зеленський, ставши президентом, обмежиться лише лобіюванням бізнес-інтересів Коломойського. Перший тривожний дзвінок, який свідчив про те, що новий президент намагається стати на звичний для українських чиновників шлях корупції, пролунав вже через місяць після інавгурації.


16 липня 2019 року Зеленський вирішив реанімувати ідею Януковича, заявивши про бажання провести Олімпіаду у Львові. Того ж дня розпорядження розробити стратегічний план проведення цих спортивних змагань в Україні отримали Міністерство молоді та спорту та Національний олімпійський комітет.


“Нам потрібен певний план, що ми, скажімо, готові за 3-4 роки все побудувати, і тоді можемо бути в черзі та прийняти Олімпіаду. Ми маємо бути амбітними”, — заявив Зеленський.


Здавалося б, що поганого в тому, щоб провести найпрестижніші в світі спортивні ігри у найбільшому місті Західної України? Адже це, без сумніву, стимулює розвиток туристичної та будівельної галузей, принаймні на заході. Однак, якщо придивитися уважніше, то загальний баланс між перевагами та недоліками буде зовсім не на користь цього проекту. За останні 20 років майже всі Олімпіади, як літні, так і зимові, приносили приймаючим країнам лише мільярдні збитки.


Україна, яка є однією з найбідніших країн Європи, вже мала досвід проведення великих спортивних змагань. У 2012 році, за часів президента Януковича, чотири українських міста приймали Чемпіонат Європи з футболу. Витративши 5,5 мільярдів доларів на підготовку до Євро, Україна повернула лише 1 мільярд. Левова частка грошей осіла на рахунках будівельних компаній, пов’язаних з соратниками Януковича з Партії регіонів.


Любов до спорту з боку Януковича та Зеленського пояснюється просто. Специфіка української корупції вимагає дотримання певної процедури. Бюджетні гроші не можна просто так вкрасти. Формально їх потрібно на щось витратити. Найкраще для цього підходять великі інфраструктурні проекти. Державне фінансування розподіляється на компанії, пов’язані з владними особами через завищені за вартістю будівельні підряди. Умови тендеру на виконання робіт прописують таким чином, щоб виграла заздалегідь визначена компанія.


Як ви вважаєте, чи може бідна країна, де понад 7 мільйонів пенсіонерів отримують близько 100 доларів на місяць, дозволити собі витратити 8 мільярдів доларів за два тижні спортивного шоу? Відповідь, мабуть, очевидна.


За бажанням Зеленського провести Олімпіаду стояв не просто популізм, а холоднокровний розрахунок кишенькового злодія, який обирає жертву в вагоні метро. Пройшов лише місяць з моменту, коли новообраний голова держави вступив на свою посаду, але перші його кроки свідчили, що українців найближчими роками чекає не просто шоу: вони приречені бути обікраденими.


Проект з проведення Олімпіади завершився нічим. Бажання прийняти в себе Олімпійські ігри зовсім не гарантує їх проведення. Існує велика конкуренція між економічно розвиненими країнами, для яких витратити 10 мільярдів на спортивні змагання не є великою проблемою. Згодом Зеленський ще кілька разів повторив ідею проведення Олімпіади у Львові. Востаннє вона прозвучала у вересні 2021 року під час візиту в Україну президента МОК Томаса Баха. Але далі розмов справа не пішла. Згодом почалася війна і вже було не до Олімпійських ігор.


Втім, Зеленський особливо не розчарувався. Він і його команда знайшли для себе інший, швидший та ефективніший спосіб збагачення: програму масштабного ремонту автомобільних доріг “Велике будівництво”.


Велике будівництво − крадіжка століття з бюджету України


У березні 2020 року Володимир Зеленський оголосив про старт масштабного інфраструктурного проекту під назвою “Велике будівництво”. Спочатку багато хто вважав, що це просто чергова фантазія президента. Він вже не раз ділився з журналістами своїми планами майбутніх мегапроектів, реалізацію яких важко було уявити в українських умовах. Наприклад, Зеленський запропонував створити в Харкові аналог американської Кремнієвої долини, відкрити десь в Україні парк розваг Діснейленд та побудувати “український Голлівуд”.


Але цього разу все пішло серйозно. У 2020 році на ремонт доріг та будівництво різних інфраструктурних об’єктів вирішили направити 121,8 млрд гривень (4,5 млрд доларів), у 2021 році – ще 140 млрд гривень (5,1 млрд доларів). Частково проект фінансувався за рахунок державних кредитів та міжнародної допомоги.


Особливістю “Великого будівництва” стало те, що вартість одного кілометра нової дороги при Зеленському подорожчала в три рази порівняно з 2018 роком. Ще одним цікавим фактом є те, що за підсумками 2020 року 62% усіх будівельних підрядів отримав картель з шести автодорожніх компаній.


Щоб ніхто сторонній не міг виграти великий тендер, парламентська більшість, контрольована президентом, прийняла спеціальну норму закону, згідно з якою брати участь у тендері міг лише той учасник, який вже мав досвід виконання робіт не менше розміру оголошеного тендеру. Одночасно замовник у особі державної компанії “Укравтодор” спеціально збільшив розміри тендерів. Вони стали перевищувати 1 мільярд гривень.


Формально маржинальність виконання тендеру складала приблизно 20%. Однак крім маржі у тендерах також завищували ціни на будівельні матеріали: на 20% або навіть 30% від реальної ціни.


Корупція на “Великому будівництві” досягла такого межі, що у кожного впливового чиновника з Офісу президента була в картелі “своя” улюблена автодорожня компанія, яку він лобіював. Наприклад, з Зеленським пов’язували турецьку компанію “Онур”. У Юрія Голика, Кирила Тимошенка та Андрія Єрмака були інші підопічні.


Чужих відсікали від державних грошей різними методами. На початку 2021 року тендер на будівництво аеродрому “Дніпро” виграла компанія “Альтіс”, яка запропонувала 3,95 млрд гривень. Але комусь це не сподобалося. Антимонопольний комітет, який тоді очолювала Ольга Піщанська — сестра близької подруги Зеленського Світлани Піщанської, заблокував на два місяці фінансування будівельних робіт, і переможець тендеру не міг виконати його умови. В результаті, контракт з “Альтісом” розірвали і новий тендер виграла приближена до Зеленського компанія “Онур”. Вартість робіт після цього зросла на 1,7 млрд. гривень.


Навіть поверхневий аналіз ситуації дає всі підстави стверджувати, що “Велике будівництво” було масштабним корупційним проектом. За три роки до початку повномасштабної війни Україна витратила на нього приблизно 10 мільярдів доларів. Щонайменше, 1 мільярд доларів з цієї суми осів в криптогаманцях чиновників, приближених до президента. По суті, Зеленський реанімував корупційні схеми Януковича. Тільки тоді замість “Великого будівництва” була підготовка до Чемпіонату Європи з футболу.


Особливий цинізм додає той факт, що заради фінансування доріг уряд скасував або значно скоротив виконання багатьох інших програм, у тому числі закупівлю озброєнь для армії. За три роки президентства Зеленського для Збройних сил України не було закуплено жодного снаряду. Були закриті програми виробництва ракет і сучасних видів озброєння. Замість цього гроші, раніше передбачені для армії, виділялись на корупційний проект “Велике будівництво”.


Сумнівні пільги на користь олігархів


Ще в 2019 році багато людей помітили дивну поведінку нового президента стосовно великого бізнесу. Зеленський грізно насуплював брови при згадці про можливі порушення з боку іноземних інвесторів і дивним чином нічого не помічав, коли в тому ж звинувачували українських олігархів.


Наприклад, проблема екології. Мешканці багатьох промислових міст України давно скаржилися на шкідливі викиди металургійних заводів. Як правило, на цих заводах встановлено застаріле радянське обладнання. До того ж, у часи СРСР, коли будувалися ці підприємства, норми викидів шкідливих речовин у атмосферу були набагато вищі, ніж зараз. Звісно, нові власники заводів могли б встановити сучасні системи фільтрації, які б зменшили шкідливі викиди в атмосферу, але вони не дуже бажали витрачати на це десятки мільйонів доларів.


20 липня 2019 року Служба безпеки України прийшла з обшуками на найбільше металургійне підприємство країни “АрселорМіттал Кривий Ріг”. Обшуки почалися через тиждень після того, як Володимир Зеленський піддав критиці керівництво цього заводу за завдання шкоди екології.


Кілька слів про історію цього металургійного гіганта. В останній рік президентства Кучми, коли цей завод ще називався “Криворіжсталь” і знаходився у власності держави, його вирішили приватизувати. Умови аукціону склали таким чином, щоб ніхто з конкурентів не міг брати участь у торгах. Покупцем став консорціум “Інвестиційно-металургійний союз” (засновники: зять президента Кучми Віктор Пінчук та донецький олігарх Рінат Ахметов). Ціна, яку вони заплатили за завод, склала 800 млн. доларів. Це набагато менше, ніж він коштував насправді.


Через півроку після приватизації почалася “Помаранчева революція” і президентом став лідер опозиції Віктор Ющенко. Оскільки приватизація “Криворіжсталі” проходила з явними порушеннями, її швидко скасували. Пінчук та Ахметов особливо не протестували, бо боялися масової реприватизації. Вони зібрали свій статок, купуючи за десятки мільйонів доларів державні заводи, які насправді коштували мільярди. Тому вони погодились віддати “Криворіжсталь” і не оскаржували це рішення в судах у надії, що всі інші заводи у них не відберуть.


Новий приватизаційний аукціон провели прозоро, в прямому ефірі телебачення, вперше за всю історію приватизації в Україні. На ньому переміг індійський мільярдер Лакшмі Міттал, який запропонував за “Криворіжсталь” 4,8 мільярда доларів. З 2005 року новий власник вклав у модернізацію підприємства ще близько 4,4 млрд. доларів.


Але повернемося в 2019 рік. 17 липня, крім обшуків СБУ, було порушено кримінальну справу проти підприємства за статтею 441 Кримінального кодексу − “екоцид”. Вона передбачає позбавлення волі строком від 8 до 15 років. Одночасно Зеленський прямим текстом натякнув власнику заводу про необхідність виділення фінансової допомоги постраждалим від шкідливих викидів.


8 серпня топ-менеджери “ArcelorMittal Кривий Ріг” зустрілись з президентом. За підсумками розмови були досягнуті домовленості: представники заводу пообіцяли побудувати в Кривому Розі онкологічний центр за 400 млн. гривень і збільшити інвестиції в сферу захисту навколишнього середовища. Після зустрічі кримінальну справу про екоцид одразу закрили.


Те, що ця історія трохи пахне рекетом, це лише один бік справи. Принциповість Зеленського була б похвальна, якби він з такою ж енергією займався екологічними проблемами інших міст. Кривий Ріг займав лише четверте місце у рейтингу українських міст з найбруднішим повітрям. Ситуація в Маріуполі, Кам’янському і Дніпрі ще гірша. Але там повітря забруднюють заводи місцевих олігархів: Ахметова, Коломойського, Пінчука і Ярославського. До них у Зеленського чомусь так і не виникли претензії, і кримінальні справи за статтею “екоцид” проти цих підприємств не порушувалися. Можливо, якби Лакшмі Міттал володів в Україні не лише металургійним заводом, а й телеканалом, то у нього теж не було б таких проблем.


Схема співпраці Зеленського і олігархів була дуже простою. Коломойський, Пінчук і Ахметов отримували за пільговими цінами електроенергію від державних електростанцій. Хто на цьому втрачав? Перш за все, державна компанія “Енергоатом”, яка керує атомними електростанціями. Також державні гідроелектростанції і “Центренерго”. Хто вигравав і збільшував свої доходи? Олігархи та їхні металургійні заводи.


Ще один приклад корупційного лобіювання інтересів олігархів можна навести в справі списання боргів газовим компаніям. 14 липня 2021 року парламент, контрольований Зеленським, ухвалив закон про “врегулювання” заборгованості суб’єктів ринку природного газу. Цей закон дозволив приватним компаніям з розподілу газу списати борги перед державою на суму 58 млрд гривень (приблизно 2,2 млрд. доларів). За дивним збігом обставин, 70% цих компаній належали олігарху і власнику телеканалу “Інтер” Дмитру Фірташу. Якщо ви пам’ятаєте, саме на телеканалі “Інтер” Володимир Зеленський колись займав посаду генерального продюсера.


Що цікаво, подібний закон про списання боргів нафтогазовим компаніям ухвалили за президента Януковича, за 10 років до зазначених подій. Тоді, у травні 2011 року, парламент, на той час контрольований Партією регіонів, прийняв закон “Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ і електричну енергію”. Завдяки цьому документу держава пробачила борги підприємствам паливно-енергетичного комплексу на суму більше 24 млрд. грн. За тодішнім курсом це становило майже 3 млрд доларів. Приблизно 1 мільярд доларів (7,4 млрд гривень) держава недоотримала через списання боргів газовим компаніям, більшість з яких контролював Фірташ.


Зеленський, який на словах зображає себе борцем з олігархами та корупцією, прийшовши до влади, почав працювати за старими перевіреними схемами Януковича. Державні гроші віддавали олігархам. У відповідь олігархічні телеканали демонстрували повну лояльність до діючої влади. В результаті найбільше втрачав державний бюджет, тобто звичайні громадяни: працівники бюджетної сфери та пенсіонери, для яких у українському бюджеті чомусь завжди не вистачало грошей.


Як Зеленський боровся з коронавірусом


До певного часу звичайні українці сприймали Володимира Зеленського як елемент політичного шоу. Так, більшість з них уже почали здогадуватися, що їх обдурили. І не буде жодного прориву до щасливого майбутнього, яке перед виборами їм обіцяв телевізійний комік. Але так було з кожним президентом. Половина країни його ненавидить, половина підтримує. Головне, щоб людям спокійно жилося, і в їхні справи ніхто не ліз.


Показово, що в глибині душі українці чудово розуміють всю небезпеку, яку несуть дилетанти. Це можна зрозуміти з їхнього ставлення до лікарів. У разі серйозної хвороби українці одразу шукають кращого лікаря в місті та самі несуть йому хабар, щоб операція пройшла успішно, і щоб лікар доклав максимум зусиль для порятунку їхнього родича. У час реальної небезпеки для здоров'я їх зовсім не хвилює, що цей лікар корупціонер і все життя брав хабарі. Ніхто не хоче, щоб операцію їм робив поганий лікар або, що ще гірше, новачок без досвіду.


Перша серйозна криза, яка прийшла в Україну разом з коронавірусом, показала, що на виборах 2019 року українці обдурили самі себе. Комік не може захистити населення у разі загрози. Адже його призначення в тому, щоб смішити людей, а не рятувати їх. Ситуацію ускладнювало те, що в нашому випадку на чолі держави стояв корумпований комік.


Давайте згадаємо хронологію подій. Першого хворого на коронавірус в Україні виявили наприкінці лютого 2020 року, на місяць пізніше, ніж у більшості інших країн Європи. Це давало українській владі додатковий час, щоб краще підготуватися до епідемії. І справді, спочатку все виглядало, що Міністерство охорони здоров'я України готове протистояти новому виклику. По телебаченню та через інтернет населенню почали пояснювати необхідність частіше мити руки та не контактувати з тими, хто має ознаки застуди або нещодавно приїхав з-за кордону. Нові інструкції також отримали прикордонники. 31 січня за дорученням президента Зеленського уряд сформував оперативний штаб для боротьби з коронавірусом.


Але далі все пішло за найгіршим сценарієм. Як і в інших країнах, в Україні почалася паніка. Люди почали скуповувати в аптеках медичні маски та ліки від симптомів застуди. Вартість звичайної медичної маски зросла з 1 до 17 гривень.


На початку березня 2020 року виник скандал. На іспанському телебаченні показали сюжет про прибуття вантажу медичних масок та респіраторів українського виробництва. Як згодом виявилося, у лютому з України вивезли 118 тонн масок з фільтром і 408 тонн масок без фільтра. У більшості інших країн уже діяла заборона на експорт цих медичних виробів. Але не в Україні. Секретар Ради національної безпеки і оборони Олексій Данилов ще 31 січня і 3 лютого направив два листи прем'єр-міністру Олексію Гончаруку про необхідність введення заборони на вивезення медичних масок. Тим не менш, уряд більше місяця ніяк не реагував. Заборону на експорт цієї продукції ввели лише 11 березня, коли з України вже вивезли мільйони масок. Нагадаю, що на той час в країні більше місяця діяв оперативний штаб на чолі з президентом.


20 березня 2020 року в Україні підтвердили вже 40 випадків зараження Covid-19. До появи вакцини ще дуже далеко. Поки що вся увага прикута до тестів на виявлення коронавірусу та апаратів для штучної вентиляції легень. Тестів не вистачає, але їх починають передавати в країну по лінії Всесвітньої організації охорони здоров'я. З апаратами штучної вентиляції легень ситуація ще гірша. На 42-мільйонну країну їх усього 3900 штук. Але схожі проблеми спостерігаються і в інших країнах, Україна тут не виняток. Тим часом епідемія поступово розповсюджується по регіонах. Рівень смертності пацієнтів, підключених до штучної вентиляції легень, в Україні складав 88%. Це високий показник. В Німеччині, наприклад, він становив 53%.


Що робить президент під час кризи? 12 квітня 2020 року Зеленський публічно пообіцяв українським вченим винагороду в 1 мільйон доларів за винахід вакцини або ліків від коронавірусу. Досить дивна пропозиція, враховуючи, що в Україні немає лабораторій і спеціалістів для молекулярного моделювання лікарських препаратів такого рівня. З тим же успіхом президент міг пообіцяти 1 мільярд доларів за політ українця на Марс.


Це лише ще один штрих до портрету Володимира Зеленського, гірше попереду. Перші ознаки, що українців чекають серйозні проблеми, з'явилися влітку 2020 року, коли в США та Європі почалися клінічні випробування перших вакцин. Українська влада навіть не спробувала забронювати хоча б мінімальну кількість вакцин безпосередньо у виробників, як це зробили уряди Великої Британії, США, Канади, Ізраїлю та багатьох інших країн. Керівництво цих країн діяло досить активно, а Україна просто чекала, коли їй безкоштовно нададуть вакцини по лінії ВОЗ та ООН.


Масова вакцинація населення в Україні почалася 24 лютого 2021 року, значно пізніше, ніж у країнах ЄС. Наприклад, в той же день 24 лютого уряд Польщі повідомив, що в їхній країні вже вакциновано 1 мільйон людей.


Темпи вакцинації в Україні залишалися дуже повільними практично всю епідемію. До кінця березня 2021 року вакциновано лише 230 тисяч українців, або 0,4% населення. Оперативний штаб на чолі з Зеленським майже нічого не робив, щоб прискорити вакцинацію. Ситуацію можна було покращити, видавши чіткі накази, зобов'язуючи населення, задіяне в реальному секторі економіки, пройти вакцинацію під загрозою звільнення або штрафу. Однак нічого з цього не було зроблено. Замість реальної роботи президент тільки роздавав обіцянки.


5 травня 2021 року Володимир Зеленський заявив, що до Дня Незалежності (24 серпня) більшість українців повинні отримати вакцину. Звичайно, це теж залишилося порожніми словами. Станом на 24 серпня було вакциновано лише 3,2 млн людей, або менше 10% населення країни.


В той час як у сусідній Польщі вакцинація вчителів завершилася ще 7 березня, в Україні вона запізнилася на 5 місяців. Тільки в серпні, перед початком нового навчального року 1 вересня, держава нарешті пригрозила не допустити до роботи тих вчителів, хто ще не отримав вакцину.


Наприкінці жовтня 2021 року в Україні було вакциновано лише 16% населення. Для порівняння: у Франції – 79%, в Німеччині – 66%, Латвії – 49%, Румунії – 29%. Показники України були нижчими будь-якої країни ЄС. Навіть у Болгарії, найменш вакцинованій країні Європейського союзу, вакцину отримали більше 20% людей.


Провал вакцинації обійшовся Україні додатковими десятками тисяч життів, які можна було б врятувати, якби влада діяла рішуче. Судячи з усього, Зеленський боявся брати на себе непопулярні рішення, щоб не втратити підтримку виборців. Варто нагадати, що значна частина тих, хто підтримує Зеленського, — це малоосвічені люди. Якщо людина скептично налаштована до вакцинації, можна дати гарантію на 90%, що це виборець Зеленського. Будучи досвідченим представником шоу-бізнесу, президент не хотів розчаровувати своїх глядачів, не хотів нікого примушувати, тягнув час у надії, що проблема колись зникне сама собою. Результат цієї затримки – десятки тисяч померлих. Ці люди могли залишитися живими, якби не Зеленський.


За офіційними даними на вересень 2023 року від коронавірусу в Україні померло 109 тисяч людей. Але є підстави вважати, що ці цифри суттєво занижені. Статистика загальної смертності свідчить, що ще за два роки до цього, з березня 2020 по липень 2021 року, в Україні додалося близько 100 тисяч "надлишкових" смертей порівняно з попередніми роками. Водночас офіційна статистика стверджує, що станом на кінець червня 2021 року в Україні було зареєстровано 52532 померлих від коронавірусу. Це протиріччя свідчить, що на кожну зареєстровану смерть від COVID-19 була ще одна — незареєстрована. Ймовірно, щоб не псувати статистику свого медичного закладу або регіону, лікарі часто записували причиною смерті не коронавірус, а іншу хворобу: наприклад, запалення легенів або серцеву недостатність.


Проти Байдена, на боці Трампа та Росії


19 травня 2020 року народний депутат Андрій Деркач провів онлайн-конференцію, на якій оприлюднив аудіозапис з окремих частин кількох телефонних розмов між Джо Байденом та Петром Порошенком. За словами парламентарія, цей запис він отримав від журналістів-розслідувачів, усі розмови були записані в кабінеті Порошенка, коли той ще був президентом.


Поруч із Деркачем за столом конференц-залу новинного агентства “Інтерфакс-Україна” сидів народний депутат із фракції “Слуга народу”, колишній журналіст телеканалу “1+1” Олександр Дубінський, та колишній заступник прокурора Генеральної прокуратури України Костянтин Кулік. Обидва мали скандальну репутацію і не раз працювали в інтересах Коломойського. Що стосується Куліка, то в жовтні 2019 року The New York Times повідомила, що саме він був автором документа, який став основою звинувачень у корупції Хантера Байдена під час роботи в Burisma Group.


Як заявив на онлайн-конференції Андрій Деркач, оприлюднені ним матеріали “свідчать про факти міжнародної корупції та держзради на найвищому державному рівні” і “чітко показують… Україною керував Байден”.


Зміст опублікованих аудіозаписів складався, наприклад, із розмови від 22 березня 2016 року, яка була присвячена виділенню Україні 1 млрд доларів бюджетної підтримки. За цю допомогу Байден вимагав від Порошенка посилити боротьбу з корупцією, що було однією з умов співпраці між Україною та МВФ. Також у розмові торкнулися питання відставки генерального прокурора України Віктора Шокіна. За думкою Байдена, Шокін блокував процес очищення Генеральної прокуратури.


У іншій розмові від 18 лютого 2016 року Порошенко визнав, що в нього немає парламентської більшості, оскільки дві з чотирьох фракцій парламенту вийшли з коаліції. Теоретично це було підставою для проведення позачергових виборів, чого Порошенко хотів уникнути.


Це два найцікавіших моменти. Нічого кримінального в розмовах не прозвучало. Тим не менш, Деркач намагався представити свій аудіозапис як підставу для реєстрації кримінального провадження проти Порошенка. Зрозуміло, що через місцеву специфіку це кримінальне провадження не мало судову перспективу. Але сам факт реєстрації такого провадження в Україні, де одним із фігурантів є Джо Байден, міг негативно вплинути на виборчу кампанію в США. Нагадаємо, що брифінг Деркача відбувся у травні 2020 року, коли Джо Байден вже фактично отримав номінацію від Демократичної партії.


Просто уявіть можливі наслідки цієї справи. За кілька тижнів до перших дебатів між Байденом і Трампом Державне бюро розслідувань України викликає Джо Байдена на допит у Київ, а потім оголошує його в розшук у зв’язку з неявкою на допит. Очевидно, це був максимум, на який розраховували автори скандалу.


На щастя, у парламенті зрозуміли, в яку небезпеку намагаються втягнути Україну, тому жодної слідчої комісії у Верховній Раді не створили. А через кілька днів, коли Зеленському на пальцях пояснили, куди його намагається втягнути Деркач, до реєстрації кримінального провадження зник інтерес і у Державного бюро розслідувань.


Ще тоді було зрозуміло, що корені цієї справи ведуть або в Росію, або до команди Трампа — до тих, хто був вкрай не зацікавлений в перемозі Байдена. На перший погляд, найімовірнішим виглядав російський слід. Андрій Деркач у 1993 році закінчив Академію ФСБ у Москві та ніколи особливо не приховував своїх проросійських поглядів. Але, швидше за все, ця історія почалася в Мадриді. Саме там 22 серпня 2019 року відбулася зустріч між заступником голови Офісу президента України Андрієм Єрмаком та радником президента Трампа Руді Джуліані. На цій зустрічі, за інформацією The New York Times, Джуліані наполегливо закликав Єрмака “просто розслідувати кляті речі” (пов’язані з Байденом). Зі свого боку, Джуліані обіцяв прискорити візит українського президента в США і натякнув, що зустріч Зеленського з Трампом залежить від згаданих розслідувань в Україні.


Роль Зеленського в цій історії полягала в тому, що він дав згоду на передачу записів телефонних розмов Деркачу. Ймовірно, вони зберігалися в архіві Офісу президента разом з текстовими стенограмами. Зеленський через свою некомпетентність просто не розумів, до яких наслідків ці записи можуть призвести. Гра на боці Трампа могла поставити під питання двопартійну підтримку України в Конгресі та Сенаті США. Але якщо у випадку з Зеленським все можна було списати на недосвідченість, то чому на цю авантюру погодився Андрій Єрмак, залишається незрозумілим.


Скоріше за все, Зеленського використовували в темну. Це можна зрозуміти з його заяви 20 травня 2020 року, коли президент заявив, що “плівки Деркача” можуть призвести до кримінальної справи проти Порошенка за звинуваченням у держзраді. Цілком можливо, Єрмак пообіцяв Зеленському, що єдиним наслідком оприлюднення розмов будуть проблеми у Порошенка. Про Байдена мова не йшла.


У серпні 2023 року “касетний скандал”, який на тлі війни вже почали забувати, заграв новими фарбами. 3 серпня правоохоронні органи провели обшук в будинку народного депутата Олександра Дубінського − того самого, який сидів поруч з Деркачем, коли той розповідав про записи розмов між Порошенком і Байденом. За офіційною версією, правоохоронці шукали закордонний паспорт Дубінського. За кілька тижнів до цього він виїхав в Австрію, нібито для супроводу на лікування свого хворого батька, хоча насправді полетів відпочивати на курортах Італії та Іспанії. Журналісти про це дізналися, тому стався невеликий скандал. Зеленському потрібно було якось знизити негатив у суспільстві, і він захотів провчити Дубінського.


Тут потрібно пояснити, що Олександр Дубінський – це не зовсім простий депутат. Це колишній журналіст телеканалу Коломойського, який перед виборами зіграв дуже важливу роль для дискредитації Порошенка. Якщо Зеленський зі сцени свого шоу висміював колишнього президента, зображуючи його алкоголіком та нездарою, то Дубінський працював інакше. У своїй телепрограмі “Гроші” він акцентував увагу на корупції Порошенка та його оточення. Якщо порівняти внесок Зеленського та Дубінського в знищення рейтингу колишнього президента, то важко сказати, хто з них більше доклав зусиль.


Звичайно, Дубінський був більш кваліфікованим, але в театрі ляльок Коломойського вакансія президента була лише одна. Доля посміхнулася Зеленському, а Дубінський так і залишився для власника “1+1” простим єврейським хлопчиком, який мав робити брудну роботу.


Після виборів між цими двома персонажами з’явилася певна напруженість, яка з часом тільки посилювалася. Володимир Зеленський став президентом і отримав доступ до величезних фінансових ресурсів. Нагородою Дубінського стало місце у парламентській фракції “Слуга народу” і декілька дрібниць: у листопаді 2019 року журналісти з’ясували, що за кілька років роботи на Коломойського Олександр Дубінський став власником 24 квартир, двох будинків і 17 автомобілів.


Бажаючи покарати Дубінського за несанкціонований виїзд на відпочинок, Зеленський забув, що має справу з досвідченим пропагандистом. Відразу після обшуку Дубінський заявив, що його переслідують, тому що він дав свідчення у справі про держзраду Андрія Деркача. І сліди цієї справи ведуть в Офіс президента.


“Саме Офіс президента Зеленського вимагав від мене участі у створенні слідчої комісії Верховної Ради на тему плівок Порошенка − Байдена. І саме Офіс президента вимагав від мене участі у тій прес-конференції, де Деркач опублікував відповідні плівки”, – заявив Дубінський.


Очевидно, що на таке підвищення ставок депутат пішов перед загрозою кримінальної відповідальності за підробку службових документів. Максимальне покарання за цю статтю передбачає 6 років позбавлення волі. З огляду на близькість Дубінського до Коломойського, у нього було мало шансів опинитися у в’язниці. Але подальший хід подій показав, що самовпевненість Дубінського була передчасною. Справа в тому, що Зеленський дуже гостро сприймає критику та не любить тих, хто його ображає.


Восени 2023 року, вже перебуваючи під домашнім арештом, Дубінський необачно перейшов межу, публікуючи в своєму телеграм-каналі факти корупції Зеленського. Також він допустив кілька особистих нападів проти президента. Цього було достатньо, щоб закрити колишнього соратника в СІЗО. Тепер його вже звинувачували у держзраді. За версією СБУ, Олександр Дубінський разом з Андрієм Деркачем працював на російську розвідку та вів діяльність “спрямовану на розхитування внутрішньополітичної ситуації” та “дискредитацію керівництва країни”. За цю статтю передбачено максимальне покарання до 15 років позбавлення волі.


Станом на початок липня 2024 року Олександр Дубінський досі перебуває в слідчому ізоляторі у Києві. На всі його об’єкти нерухомості та автомобілі накладено арешт. Чи працював Дубінський на росіян, стверджувати не беруся, але багато публікацій, які він розповсюджував через свої соцмережі, справді збігалися з російською пропагандою.


Що стосується епізоду з аудіозаписами розмов між Байденом і Порошенком, то є великі сумніви, що ці плівки Деркач отримав від росіян. Зрозуміло, що Служба безпеки України не може офіційно відстоювати іншу версію, згідно з якою Деркачу передали плівки з Офісу президента України. Тоді б звинувачення в держзраді довелося висувати якщо не Володимиру Зеленському, то вже точно голові його Офісу Андрію Єрмаку.


Справа ПриватБанку. Перші протиріччя між Зеленським та Коломойським


Було б помилкою вважати Зеленського маріонеткою, яка беззаперечно виконує всі накази Коломойського. Це не так. Можливо, до перемоги на президентських виборах Зеленський в якомусь сенсі вважав олігарха своїм босом, хоча насправді вони були скоріше бізнес-партнерами. Але після перемоги над Порошенком все змінилося. Колишній комік став самостійною фігурою, який вже на рівних підтримував тісні стосунки з Коломойським.


Слід зазначити, що, незважаючи на сумнівну репутацію колишнього власника ПриватБанку, Зеленський не намагався дистанціюватися від нього після вступу на посаду президента. Він майже одразу призначив головою своєї адміністрації Андрія Богдана — одного з колишніх адвокатів Коломойського. Особистий охоронець президента Максим Донець, як виявилося, також людина Коломойського. До 2019 року він був тілоохоронцем олігарха, після початку виборчої кампанії його призначили охороняти Зеленського.


Як вже відомо, через місяць після приходу до влади Зеленський зробив щедрий подарунок своєму колишньому патрону. Починаючи з липня 2019 року, менеджмент Коломойського почав грабувати державну енергетичну компанію “Центренерго”. Однак олігарх не збирався зупинятися лише на цьому епізоді. Головним призом для нього мало стати повернення ПриватБанку. Після повалення Порошенка у Коломойського для цього були всі можливості. Досить лише кількох судових рішень, про які подбає Андрій Портнов.


Про те, що колишній власник всерйоз планував повернути собі найбільший банк країни, свідчить хронологія дій Окружного адміністративного суду Києва. За кілька днів до другого туру виборів, коли всім вже було зрозуміло, що чинному президенту прийшов час пакувати речі з кабінету, судді одразу ухвалили три рішення на користь Коломойського.


18 квітня 2019 року Окружний адміністративний суд Києва задовольнив позов олігарха до Національного банку та Кабінету міністрів України про неправомірність націоналізації ПриватБанку. Також суд скасував рішення Національного банку про визначення переліку осіб, пов’язаних з банком. У грудні 2016 року саме це рішення Нацбанку стало одним із вирішальних у процесі виведення неплатоспроможного ПриватБанку з ринку.


Ще через два дні, 20 квітня 2019 року, Печерський суд Києва скасував майнову поруку Коломойського по кредитах, які Національний банк видав ПриватБанку у 2013 році. Загальна сума цих кредитів складала 9,2 мільярда гривень.


Все йшло до того, що після приходу до влади Зеленського банк з майже 20 мільйонами клієнтів повернуть колишньому власнику. Але Коломойський не врахував, що справа ПриватБанку стала надто публічною, не тільки в Україні, а й за кордоном. Західних кредиторів почала турбувати перспектива скасування націоналізації найбільшого банку країни. Для України це могло призвести не тільки до підвищення ставок на державні цінні папери, а й до припинення співпраці з Міжнародним валютним фондом. Денаціоналізація ПриватБанку означала, що Україна фактично віддає скандальному олігарху гроші, які були позичені у МВФ.


Ще один нюанс, який робив неможливим сценарій скасування націоналізації, полягав у тому, що держава заклала у капітал Приватбанку власні фінанси. Коломойський віддав державі порожній банк. Він вивів з нього на підставні фірми 5,5 мільярда доларів. Тепер навіть якщо корумпований суд поверне Коломойському ПриватБанк, то він все одно не зможе вести роботу. У випадку денаціоналізації держава повинна забрати з капіталу банку свої кошти (це більше 5 мільярдів доларів), а Коломойський згідно з чинними нормативами НБУ повинен внести цю суму для докапіталізації.


Коломойський не збирався нічого повертати в Україну: вкрадені кошти були сховані по офшорних компаніях і криптогаманцях. Він розумів, що сценарій повернення банку не спрацює. Тому олігарх запропонував інший варіант: держава платить йому компенсацію за ПриватБанк у розмірі 2 мільярди доларів, він стає міноритарним акціонером банку, а держава отримує контрольний пакет акцій. Гроші, виділені Міністерством фінансів, залишаються в капіталі банку. Коломойський також хотів ще одну дрібницю: поставити свій менеджмент на чолі державного ПриватБанку.


Так, ви вгадали. Це улюблена схема Коломойського, яка довгі роки діяла в “Укрнафті”. Якби ця ідея була реалізована, то тоді ПриватБанк чекала б сумна доля цієї державної компанії: він одразу б почав показувати збитки або мінімальний прибуток. Контрольований олігархом менеджмент почав би видавати інсайдерські кредити на пов’язані з Коломойською компанії.


Врешті-решт Зеленський побоявся піти на мирову угоду по ПриватБанку, яку йому пропонував Коломойський. Захист державних інтересів тут ні до чого. Подальші події показали, що Зеленський неодноразово лобіював бізнес-інтереси Коломойського, навіть якщо вони несли очевидні збитки для держави. Просто справа ПриватБанку була у всіх на виду, тому його денаціоналізація могла зруйнувати співпрацю з МВФ.


Цей епізод став першою розбіжністю між Зеленським і Коломойським. Так, олігарху не вдалося отримати хоча б два мільярди доларів за мирову угоду. Втім, він не сильно образився. Було зрозуміло, що положення президента хитке, тому не треба різати курку, яка несе золоті яйця. Часу ще достатньо. За планом Коломойського Україна мала стати для нього надійним тилом на найближчі 10 років, на обидва президентські терміни Зеленського.


Коломойський і тюрма


Одна з головних проблем Зеленського полягала в тому, що він не контролював антикорупційні органи. Створене в 2015 році Національне антикорупційне бюро (НАБУ) формально мало незалежний статус і не підпорядковувалося президенту, хоча й координувало свою діяльність з Генеральною прокуратурою. Теоретично це могло загрожувати неприємностями багатьом людям з команди Зеленського. З огляду на українську специфіку, до суду така справа не дійшла б, але навіть оприлюднення в пресі звинувачення в корупції могло серйозно зашкодити кар’єрі будь-якого політика.


Цікаво, що НАБУ за часів Зеленського не проявляло особливої активності у розслідуванні корупції серед оточення президента та депутатів його фракції. Наприклад, їх зовсім не цікавила інформація про неофіційну зарплату, яку платять депутатам фракції “Слуга народу”. І їх не хвилювало, чому розкрадаються державні кошти на підрядах з будівництва та ремонту доріг.


Але якийсь результат НАБУ все ж мало показувати. Створення Антикорупційного бюро та початок його діяльності відбувалося за активної підтримки урядів США та країн Західної Європи. Очільники західних посольств почали, як мінімум, цікавитися, коли ж НАБУ почне боротьбу з топ-корупціонерами. Першим іменем у цьому списку був Ігор Коломойський.


Незважаючи на те, що між Зеленським і Коломойським існували деякі розбіжності щодо справи ПриватБанку, в усіх інших питаннях олігарх отримав від нової влади режим максимальної співпраці. Менеджмент Коломойського керував великими державними підприємствами, а його приватні компанії отримували дешеву електроенергію від державних електростанцій, яку потім перепродавали іншим підприємствам.


У перші тижні після початку війни Коломойський настільки обнаглів, що його компанія “Юнайтед Енерджі” просто вкрала у державного “Укренерго” 716 млн грн. (24 млн доларів). Це сталося в березні 2022 року, коли “Юнайтед Енерджі” купила в “Укренерго” електроенергію за пільговою ціною з відстрочкою платежу, після чого відразу продала її зі своєю націнкою, а отримані кошти (716 млн грн) вивела на рахунки закордонної компанії.


Керівництво НАБУ продовжувало обережно балансувати між Зеленським і Заходом, закриваючи очі на Коломойського, але питання ставало принциповим. Всім було зрозуміло: Коломойський — це Аль Капоне в світі української корупції, і без його арешту важко пояснити американцям, у чому ж полягають результати роботи антикорупційних органів України.


У вересні 2023 року Ігор Коломойський несподівано отримав три підозри у вчиненні злочинів: від Бюро економічної безпеки, Служби безпеки України та Офісу генерального прокурора. Олігарха підозрювали в шахрайстві, заволодінні та легалізації коштів, отриманих злочинним шляхом. На цьому місці слід звернути увагу, що всі три згаданих правоохоронних органи входять у вертикаль влади, яку контролює президент.


Цікаво, що слідчі чомусь забули подати клопотання про арешт майна Коломойського, хоча в справах про шахрайство у великих розмірах це обов’язкова процедура. Після арешту олігарха помістили в ізолятор тимчасового утримання СБУ. Ця організація, на відміну від НАБУ, перебуває під повним контролем президента Зеленського.


Ще однією дивною деталлю цієї справи стало те, що Коломойський відмовився виходити на волю під заставу в розмірі 509 мільйонів гривень (14 млн доларів). На перший погляд, це рішення важко пояснити, враховуючи те, що в 2019 році Ігор Коломойський оцінив свої статки у 8 мільярдів доларів. У більшості випадків підозрювані не бажають довго затримуватись в слідчому ізоляторі і вносять заставу за першої можливості. Однак олігарх цього не зробив.


За інформацією Віталія Шабуніна, керівника громадської організації “Центр протидії корупції”, дії Коломойського і правоохоронних органів, підпорядкованих президенту, зрозуміти не так вже й складно. НАБУ і Антикорупційна прокуратура планували вручити підозру Коломойському на День Незалежності, 24 серпня. Але вирішили відкласти цю процедуру на початок вересня через відрядження керівництва антикорупційних органів у США.


Слідчі НАБУ викликали Коломойського повісткою на 7 вересня. Там йому мали вручити підозру та заарештувати. Щоб випередити НАБУ, контрольовані людьми президента слідчі СБУ і БЕБ скористалися відсутністю керівництва антикорупційних органів і самі вручили підозру. Після чого Коломойський був закритий в ізоляторі СБУ.


Сенс усього цього полягав у тому, щоб захистити Коломойського від ведення його справи слідчими неконтрольованого НАБУ, а також для того, щоб олігарха не утримували під вартою в звичайному ізоляторі. Крім того, слідчі СБУ і БЕБ тепер могли вилучати важливі для НАБУ докази або навпаки ініціювати ознайомлення з матеріалами справи НАБУ через тимчасові доступи.


Головний ризик для Коломойського полягав у тому, що його могли видати в США за звинуваченням у відмиванні грошей. Кількома місяцями раніше Зеленський необачно позбавив свого колишнього бізнес-партнера українського громадянства, щоб викреслити з майбутнього реєстру олігархів. Тому на момент арешту Коломойський формально вважався іноземним громадянином. За рішенням суду його могли видати іншій державі. Але поки Коломойський перебуває в ізоляторі СБУ, він у повній безпеці.


У випадку, якщо Ігор Коломойський внесе заставу і вийде на волю, його можуть арештувати вже по іншому звинуваченню, оскільки в багаторічній діяльності олігарха чимало інших сумнівних епізодів. І цей арешт може бути ініційований вже не СБУ, а НАБУ.


Станом на липень 2024 року Ігор Коломойський перебуває в слідчому ізоляторі СБУ і вносити заставу не збирається.


Невдалі мегапроекти президента


Як справжній популіст, Володимир Зеленський не любив обмежувати себе в обіцянках, які він із задоволенням роздавав виборцям. Зрозуміло, майже всі вони так і залишились фантазіями. Наприклад, 7 червня 2021 року президент пообіцяв за три роки висадити в Україні 1 мільярд дерев. Дуже хороша і смілива ініціатива, враховуючи, що Україна має непропорційно високу площу орних земель і вкрай малу площу лісів по відношенню до загальної площі країни. Лише одна проблема: реалізувати таку ідею на практиці неможливо.


Критики президента у соціальних мережах одразу підрахували: щоб посадити в Україні мільярд дерев за три роки, потрібно садити більше 10 дерев на секунду. Експерти також поставили під сумнів ініціативу президента:


“Якщо садити дерева з густиною 1 дерево кожні 5 метрів (так виглядає досить густий ліс), то на одному гектарі поміститься 492 дерева. На квадратному кілометрі відповідно у сто разів більше – 49200 дерев. 330 мільйонів дерев на рік займуть 6 тисяч 775 квадратних кілометрів. За три роки це буде 20,3 тисячі квадратних кілометрів, що становить більше 3,6% підконтрольної (уряду) території України”, – повідомив директор асоціації “Енергоефективні міста України” Святослав Павлюк.


Наступні події показали, що чиновники, яким Зеленський доручив втілення свого задуму, трохи його виправили. На сайті “Зелена країна” вони показували красиві цифри посаджених дерев, але при детальному розгляді виявилося, що мова йде не про створення нових лісів, а про оновлення старих, вже існуючих лісів. Наприклад, за час весняної висадки у 2023 році лісівники відзвітували про оновлення 11988 гектарів лісу, але при цьому нові ліси створили лише на 542 гектарах. На практиці це означало, що реалізація проекту президента йде успішно, але кількість нових лісів вряд лише сильно збільшиться. Хоча Зеленський у своєму виступі мав на увазі саме збільшення площі лісів.


Ще один мегапроект президента, який він озвучив у 2020 році, був пов’язаний зі створенням державної авіакомпанії − Ukrainian National Airlines (UNA). Зеленський навіть пообіцяв виділити для старту нового авіаперевізника близько 100 млн доларів. Досі незрозуміло, що спонукало президента запропонувати таку ідею. Пасажирські авіаперевезення – це складний і низькорентабельний бізнес. Більш ніж ймовірно, що в разі свого створення державну авіакомпанію практично одразу спіткала б доля “Укрзалізниці” – національної залізничної компанії, яка з року в рік показує збитки. Бюджет України не настільки багатий, щоб запускати проекти, які кожного року потребуватимуть субсидій, як мінімум, на кілька мільйонів доларів.


Деяке занепокоєння викликав той факт, що ідея Зеленського про створення Ukrainian National Airlines виникла на тлі майбутнього банкрутства найбільшої приватної авіакомпанії України − Ukraine International Airlines, більш відомої як МАУ. Найбільшим її акціонером був усім відомий Ігор Коломойський. Багато років МАУ досить успішно працювала як основний авіаперевізник в Україні. Звичайно, багатьох не влаштовував той факт, що за внутрішній рейс на 800 кілометрів доводилося платити 200 доларів, але іншого вибору не було.


Починаючи з 2015 року, справи у МАУ почали погіршуватися. Після анексії Криму авіакомпанії доводилося облітати територію Росії, що відразу зробило польоти в Азію неконкурентними. Згодом, у 2018 році, держава значно спростила умови роботи авіакомпаній-лоукостерів. В результаті українці почали масово літати в Європу через лоукости. Це стало важким ударом по МАУ, оскільки її бізнес-модель була побудована на високих цінах і монополізації ринку. Поступово авіакомпанія Коломойського почала накопичувати борги перед державним аеропортом Бориспіль і підприємством аеронавігаційних послуг “Украерорух”. На момент банкрутства МАУ загальна сума боргу компанії перед державою досягла 100 млн доларів.


15 лютого 2022 року, за 9 днів до початку повномасштабної війни, Ігор Коломойський висловив готовність передати державі частину акцій МАУ в обмін на борги. Досить цікава пропозиція, враховуючи, що станом на початок лютого 2022 року авіакомпанія Коломойського вже майже нічого не коштувала. Майже весь авіапарк МАУ належав зарубіжним лізинговим компаніям, які за кілька тижнів до російського вторгнення забрали свої літаки. Нерухомість МАУ була переоформлена на інші компанії або продана за судовими позовами приватних кредиторів. Ймовірно, весь сенс створення Ukrainian National Airlines полягав у викупі боргів у авіакомпанії Коломойського. Хоча конкретних доказів цьому немає. У зв’язку з початком війни проект заморожений.


Не менш цікаво, як Володимир Зеленський намагався шукати гроші на свої повітряні замки. У вересні 2021 року президент Зеленський під час візиту в США зустрівся з представниками американського бізнесу та представив план трансформації української економіки. За даними Forbes, на презентації іноземцям запропонували виділити Україні 364 млрд доларів, з них 178 млрд доларів у якості міжнародної допомоги. Статті витрат проекту включали різноманітні галузі економіки. Наприклад, уряд бажав отримати 12 мільярдів доларів на будівництво теплових електростанцій на біопаливі, 25 мільярдів для виведення з експлуатації застарілих вугільних електростанцій, будівництва кількох атомних енергоблоків, гідро- та вітрових електростанцій. Ще 28,8 мільярдів доларів потрібно для поліпшення існуючої нафтогазової системи. Список був величезний, аж до будівництва президентського інноваційного університету, на який американцям пропонували виділити 100 мільйонів доларів.


Важко припустити, яке відношення до цього фестивалю благодійності могли мати американські інвестори, оскільки план трансформації України представили саме для них. Презентація не отримала якогось практичного продовження і лише показала, що автори проекту мають дуже поверхневе розуміння інвестиційного бізнесу.


У липні 2022 року, вже під час війни, прем’єр-міністр Денис Шмигаль представив на конференції в Лугано (Швейцарія) десятирічний план відновлення України. За словами глави уряду, на реалізацію цього проекту потрібно 750 мільярдів доларів, частину з яких пропонувалося взяти з заморожених на Заході російських активів.


Зміст плану відновлення в цілому нагадував документ, який роком раніше представили американцям. З урахуванням того, що велика частина грошей буде витрачена на відновлення зруйнованої інфраструктури. Про масштаб нового проекту говорив хоча б той факт, що на розвиток української культури та спорту пропонувалося виділити 20 мільярдів доларів.


Наївність, з якою український уряд звертався за фінансовою допомогою, оманлива. Про це на конференції Ukraine Recovery Forum в Лондонській школі економіки сказала колишня глава українського Національного банку Валерія Гонтарева.


“Коментарі, які іноді можна почути від представників української влади, в дусі, що “нам потрібен трильйон доларів”, викликають у наших партнерів здивування. Один із представників великого донора України зазначив, що світове співтовариство, коли, наприклад, допомагає постраждалій в результаті природного лиха країні, не просто дає гроші (а трильйон – це сім довоєнних ВВП України), а допомагає відбудуватися”, — сказала Гонтарева.


Гонтарева, як людина, добре знайома з українською політикою, завуальовано натякнула, що не можна просто давати величезні гроші в руки Зеленському та його друзям. Частина з них буде просто розкрадена. Країни Заходу повинні самі контролювати розподіл більшої частини коштів, які будуть виділені на відновлення України. Звичайно, якась частина грошей піде на бюджетну підтримку. Але реалізація інфраструктурних проектів має суворо контролюватися представниками країн-донорів. Інакше, як мінімум, 20-30% виділених коштів зникнуть.


Що стосується Валерії Гонтаревої, то її історія дуже повчальна. Як відомо, у 2015-2016 роках саме вона провела чистку банківської системи України, в результаті якої ПриватБанк перейшов під контроль держави. Оскільки Коломойський оголосив її своїм особистим ворогом, перед приходом до влади Зеленського Гонтарева була змушена виїхати з України. Як згодом виявилося, це було своєчасним рішенням. 22 квітня 2019 року, наступного дня після другого туру президентських виборів і гучної перемоги Володимира Зеленського, Генеральна прокуратура України викликала Валерію Гонтареву на допит для вручення підозри у вчиненні злочину. На той час колишня глава Нацбанку вже жила в Лондоні, де викладала в Лондонській школі економіки. В інтерв’ю журналістам вона назвала вимогу прокуратури політичним переслідуванням і відмовилася приїхати в Київ, заявивши, що “в Україні може статися що завгодно”.


Ці побоювання були не даремні. У ніч на 17 вересня 2019 року невідомі особи спалили будинок Валерії Гонтаревої у передмісті Києва. Незважаючи на галас у пресі, паліїв так і не знайшли. А через місяць, в ефірі телеканалу Коломойського “1+1” артисти гумористичного шоу “Вечірній квартал” заспівали насмішкувату пісню “Горіла хата, палала…”, текст якої був прямо пов’язаний з колишньою главою Національного банку.


Генпрокуратура кілька разів наполегливо запрошувала Гонтареву приїхати в Україну. Але вони так і не наважилися оголосити її в міжнародний розшук. Всім було очевидно, що за цією історією стоїть особиста помста Коломойського. Тим більше, що сам олігарх цього особливо і не приховував. 2 травня 2019 року в інтерв’ю Bihus Info Ігор Коломойський заявив, що при необхідності Гонтареву доставлять в Україну “приватним порядком”.


“Якщо вона не прилітає, нічого страшного, ми її привеземо, якщо буде потрібно… Приватним порядком”, − сказав Коломойський.


Тиск на незалежні ЗМІ


Будучи досвідченим фахівцем у сфері мас-медіа, Зеленський розумів, що його популярність значною мірою тримається на лояльності загальнонаціональних телеканалів. Історія Порошенка показала, що харизми та відданості базового електорату недостатньо для перемоги. Виборець має перебувати в атмосфері, яка створює ілюзію відсутності життєздатної альтернативи діючому президенту. Саме так колись зробив Путін на початку свого першого президентського терміну. І, як бачите, досяг успіху в знищенні усіх потенційних конкурентів.


У Володимира Зеленського, як виявилося, є деякі риси авторитарного правителя. Наприклад, він дуже не любить критику. Можна навіть сказати, що просто її ненавидить. Як згадував колишній голова Офісу президента Андрій Богдан, Зеленський навіть писав йому о другій годині ночі, щоб дізнатися інформацію про якогось маловідомого автора критичного поста у Facebook. Богдана це дуже дивувало, адже колишній комік “Кварталу 95” сам прийшов до влади, використовуючи не тільки жорстку критику, але й найогидніші способи висміювання своїх опонентів.


Болісна реакція на будь-яку критику у Зеленського поєднувалася з гострим бажанням не допустити, щоб опозиційні медіа мали доступ до широкої аудиторії. Наприклад, вже в перший рік президентського терміну Зеленського спостерігачі помітили, що він і його колишній бізнес-партнер Ігор Коломойський кілька разів з негативом згадували Томаша Фіалу: чеського інвестора, який багато років живе та веде бізнес в Україні.


Здавалося б, хто такий Фіала? Він поки не олігарх — його статок оцінюється приблизно у 200 мільйонів доларів, що не так вже й багато в порівнянні з іншими. Він не друг Порошенка, у нього немає телеканалу, і взагалі він іноземець, який в Україні знаходиться з посвідкою на проживання. Але якщо придивитися до особистості Томаша Фіали уважніше, то все стає на свої місця. Зеленський і Коломойський відчули небезпеку, оскільки Фіала почав скуповувати та відкривати медіа-ресурси. За кілька років він і його компанії отримали контроль над журналом “НВ”, однойменним сайтом, радіостанцією та двома сайтами фінансових новин.


В Україні існують випадки, коли людина не з команди діючої влади володіє медіа-холдингом. Але якщо власник цих медіа не хоче проблем, то він повинен, принаймні, демонструвати лояльність до президента. Наприклад, мер Львова Андрій Садовий через свою сім’ю контролює невеликий за українськими мірами телеканал 24, новинний сайт Zaxid.net та мережу радіостанцій Радіо Люкс. У нього немає проблем з ліцензіями чи податковими перевірками. І на адресу самого Садового ніколи не звучала критика з боку президента. Просто так збіглося, що медіаресурси мера Львова дуже лояльно ставляться до Володимира Зеленського.


На відміну від Андрія Садового, чеський інвестор Томаш Фіала демонстрував незалежну позицію, хоча і до опозиції його ніяк не можна віднести. Тим більше, враховуючи, що його статус перебування в Україні забороняє вести політичну діяльність. Але для Зеленського сам факт, що нелояльна до нього людина має доступ до великої аудиторії, вже представляв небезпеку.


Фіала теж, очевидно, зрозумів, що його самостійність на медіаринку почала турбувати президента, тому в найближчій перспективі це може загрожувати його інвестиційному бізнесу. Проблему вирішили трохи незвичним для України способом. Щоб отримати гарантію відсутності проблем з боку влади, Фіала восени 2021 року купив одне з найвпливовіших політичних інтернет-видань — “Українська правда”. Навряд чи воно було йому потрібно, як з інвестиційної точки зору, так і для розширення політичного впливу. Тим більше що новий власник публічно пообіцяв не втручатися в редакційну політику сайту. Однак сам факт володіння “Українською правдою” зняв з Фіали всі претензії з боку Зеленського. Адже в іншому випадку видання знову могло змінити власника. І популярний сайт міг отримати нового редактора. Скажімо, когось більш дружнього до Порошенка чи Медведчука.


Іншими словами, це був пакт про ненапад і взаєморозуміння. “Українська правда” залишилася нейтральною до Зеленського (хоча Порошенка, наприклад, вони завжди не любили), а президент забув прізвище Фіали. І справді, після того, як чех став власником “Української правди”, Володимир Зеленський на своїх пресконференціях і інтерв’ю більше жодного разу не згадав Томаша Фіалу.


Що стосується опозиції, то президент з самого початку цілеспрямовано обмежував її вплив на телевізійному ринку. І якщо тиск на медіахолдинг Медведчука можна було легко пояснити його зв’язками з Кремлем, то з проєвропейською опозицією у вигляді Порошенка довелося вигадати іншу схему. Допомогла війна і воєнний стан.


Через місяць після початку війни державний регулятор вимкнув з кабельних мереж і цифрового ефіру три опозиційні телеканали, лояльні Петру Порошенку: “Прямий”, “5 канал” і “Еспресо”. У них залишилося тільки мовлення на YouTube та деяких стрімінгових сервісах, що значно звузило українську аудиторію.


В той же час найбільші загальнонаціональні канали, контрольовані олігархами, увійшли в “Єдиний телемарафон” — державний телеканал, який цілодобово транслює новини і відеосюжети, переважно про ситуацію в країні та на воєнну тематику. Ідея цього проекту полягала в тому, що телеканали “1+1”, “ICTV” та “СТБ” будуть постачати для марафону контент у вигляді новин і телевізійних сюжетів, а держава їм за це буде платити.


Намагаючись встановити контроль над інформаційним простором, у Зеленського не забували заробляти на державному телебаченні. Наприклад, у державному бюджеті на 2024 рік уряд виділив на фінансування парламентського телеканалу “Рада” 170 млн гривень (приблизно 4 млн доларів). Виявилося, що дві третини цих грошей без конкурсу передали приватній компанії “Кінокіт”, яка належить колишньому заступнику голови Офісу президента Кирилу Тимошенку. Замість того, щоб створювати телевізійний контент на базі телеканалу “Рада”, його керівник уклав контракт на виготовлення контенту у приватної фірми чиновника Офісу президента.


Доступ до державних фінансів дозволив команді Зеленського вирішити відразу два питання. Після обмеження впливу опозиції на виборців, вони почали фінансувати збиткові олігархічні телеканали за рахунок держави та створили чергову корупційну схему власного збагачення. Від керівників телеканалів вимагали лише одного: жодної критики на адресу президента.


У січні 2024 року в Києві майже одночасно сталися дві події, кожна з яких пов’язана з критикою Зеленського. Через два дні після того, як журналіст видання “Дзеркало тижня” Юрій Ніколов на одному з YouTube-стрімів вкрай негативно охарактеризував професійні якості президента, в його квартиру намагалися вдертися невідомі чоловіки. Вони стукали в двері, кричали, що відправлять Ніколова на фронт, називали його зрадником і провокатором. Після цього хулігани, знімаючи все на камеру телефону, обклеїли двері квартири журналіста листівками з образами. Приблизно через 15 хвилин це відео опублікували в телеграм-каналі “Карточный офис”, який часто ділиться інсайдами з Офісу президента.


Ще через кілька днів в інтернеті був опублікований відеозапис з прихованою камерою з готельного номера, на якій показані журналісти проекту Bihus Info під час вживання наркотиків на приватній новорічній вечірці. Цей проект давно відомий своїми антикорупційними розслідуваннями, на його YouTube-канал підписано біля одного мільйону людей. За кілька місяців до появи відеозапису з наркотиками журналісти Bihus Info випустили на своєму каналі серію відео з розслідуваннями корупції соратників Зеленського.


Незважаючи на те, що президент Зеленський публічно засудив тиск на журналістів, замовники обох інцидентів так і не були знайдені. Примітно, що подібна практика переслідування журналістів за участю спецслужб була широко поширена за часів президента Януковича.


Причини конфлікту з мером Києва Кличком


Багаторічний конфлікт Володимира Зеленського з мером Києва Віталієм Кличком виник задовго до триумфальної перемоги 2019 року. Починаючи з 2014 року, коли Кличко вперше був обраний мером Києва, артисти “Квартал 95” досить грубо пародіювали колишнього чемпіона світу з боксу, зображуючи його в своїх шоу як недоумкуватого спортсмена. І робили вони це дуже часто. Звісно, меру столиці це навряд чи подобалось.


В інтерв’ю українській журналістці Соні Кошкіній Віталій Кличко підтвердив, що він кілька разів випадково зустрічався з Зеленським на вечірках у колі спільних друзів, і висловлював йому своє незадоволення через пародії. Зеленський у відповідь все пояснював тим, що це просто такий гумор. Так чи інакше, але між ними виникла особиста неприязнь.


Після перемоги на виборах 2019 року, новий президент Зеленський намагався розширити свій вплив на Київ, тому Віталію Кличку запропонували співпрацю. За словами мера, до нього звернувся голова Офісу президента Андрій Богдан із проханням, щоб Кличко узгоджував усі свої дії в столиці з однією з двох осіб на свій вибір: великим забудовником Андрієм Вавришем або керівником телеканалу “1+1” Олександром Ткаченком.


Мер відмовився від пропозиції і навіть скликав пресконференцію, на якій розповів про дзвінок голови Офісу президента: “На що я чітко поставив запитання: скажіть, будь ласка, пане Богдан, які офіційні посади вони займають (Вавриш і Ткаченко) і які ключові ролі вони мають вирішувати в консультаціях за ті чи інші кроки, що відбуваються в нашому місті?” – розповів Кличко.


По суті, це було оголошенням війни. Здавалося, що окрилений своєю популярністю Зеленський легко розбереться зі столичним мером. Тим більше, що до місцевих виборів у Києві залишалося кілька місяців. Але реальність виявилася дещо іншою. Кличко також був популярним серед виборців. Якщо не в усій країні, то в столиці точно. У Києві обертаються великі гроші, частина яких у вигляді податків потрапляє до міського бюджету. Маючи можливість розпоряджатися великими фінансовими ресурсами, мер покращував міську інфраструктуру. Інакше кажучи, мільярди в міському бюджеті вирішували багато проблем. Кияни бачили позитивні зміни та в цілому були задоволені своїм мером. На тлі інших українських міст Київ завжди виглядав дуже привабливо.


Крім популярності Кличка, у Зеленського була ще одна проблема: у нього не було підходящого кандидата, який зміг би для нього виграти вибори в столиці. Бажаючих стати мером від “Слуги народу” було багато: Микола Тищенко, Олександр Дубінський, Олександр Ткаченко, Ірина Верещук. Але за Тищенком і Дубінським волочився шлейф скандалів. А Ткаченко і Верещук, при всій підтримці з боку телеканалу Коломойського, не мали достатньої харизми, щоб конкурувати з Кличком.


В результаті Зеленський зупинив свій вибір на Верещук, яка з тріском програла вибори мера Києва, зайнявши лише п’яте місце з 5,44% голосів. Кличка було переобрано на новий термін з великим перевагою: за нього проголосувало більше 50% виборців.


Аналогічна ситуація сталася і на виборах у Київську міську раду. Партія Порошенка “Європейська солідарність” і партія Кличка “Удар” сформували більшість із 61 депутата. Пропрезидентська партія “Слуга народу” отримала лише 12 місць у міській раді.


Результати виборів значно знизили можливості Зеленського боротися з Кличком за владу у Києві. Але здаватися він не збирався. Відомо, щонайменше, про три випадки, коли президент збирався звільнити Кличко з посади голови державної адміністрації. Цілком незаконно, звісно. Згідно з Конституцією України, обраний киянами мер міста автоматично стає головою Київської міської ради і займає посаду голови державної адміністрації. Зеленського не зупиняло протиріччя з Конституцією, але його відлякувала перспектива війни з депутатами міської ради.


Звільнивши Кличка з посади голови адміністрації, президент нічого не міг зробити з тим, що той все ще залишатиметься обраним мером міста. Основні фінансові кошти у Києві розподіляються на сесіях міської ради, якими керує мер. Призначивши свого ставленика головою адміністрації, Зеленський тільки б переніс конфлікт на новий рівень. Розв’язувати питання з будівництвом і земельними ділянками все одно довелося б через Кличка та його депутатів.


У грудні 2021 року між Кличком і Зеленським відбулася зустріч, в ході якої президент запропонував меру вийти з коаліції з партією Порошенка в міській раді. Також глава держави попросив Кличко не балотуватися на майбутніх виборах президента. По першій пропозиції Зеленський отримав відмову, а що стосується планів стати президентом, то Кличко все перевів у жарт.


Після цієї зустрічі Віталій Кличко і Володимир Зеленський жодного разу не зустрічалися протягом двох років. Як запевняє київський мер, після початку війни вони навіть не розмовляли по телефону. Між ними досі існує глибока особиста неприязнь.


Чому Путін напав на Україну


Ймовірно, причини повномасштабного вторгнення в Україну слід поділити на дві окремі групи: ті, які сформували у Путіна стійке бажання приєднати українські території до Росії, та ті, які вплинули на рішення, що цей момент настав.


Не секрет, що Володимир Путін давно розмірковував про приєднання України, задовго до Зеленського, Порошенка та втечі Януковича. Перші тривожні сигнали виникли ще в 2003 році, під час конфлікту навколо острова Тузла. Ситуація з Тузлою показала, що російський президент не виключає можливість вирішення спірних питань з Україною за допомогою зброї. Нагадаю, що Кучма та Путін пішли на деескалацію цього прикордонної суперечки лише після дислокацію на острів Тузла українських десантників, коли ситуація була за крок від стрілянини між обома берегами Керченської протоки.


П’ять років потому, у квітні 2008 року, під час закритого засідання Ради Росія − НАТО Володимир Путін відверто натякнув Джорджу Бушу-молодшому, що у випадку приєднання України до Північноатлантичного альянсу ця країна може втратити державність.


Далі, як відомо, стан пацієнта почав погіршуватися. Путін став все більш озлобленим і у лютому 2014 року вирішив скористатися втечею Януковича для анексії Криму. Більшість експертів вважають, що в своєму ставленні до українського питання господар Кремля потонув у коктейлі, основним компонентом якого були імперські амбіції. До інших складових цього напою входили: ностальгія за СРСР, образа за розширення НАТО на країни Східної Європи, некомпетентність, манія величі та визнання незалежності Косова.


Останній прецедент, на думку Путіна, розв’язав йому руки, оскільки визнання незалежності Косова з боку США та інших країн Заходу суперечило Гельсінському пакту 1975 року про непорушність кордонів європейських держав. Оливкою на паличці стала знаменита цитата Збігнева Бжезінського про те, що Росія без України ніколи не стане імперією. Наприкінці 90-х його книга “Велика шахова дошка” мала великий успіх, як в Україні, так і в Росії. І, звісно, на Путіна вона теж справила враження.


Існував цілий перелік причин, чому Путіну потрібна була Україна. Ця країна одна з небагатьох, які володіють повним циклом авіабудування, має технології та промислові потужності для космічного ракетобудування, входить у десятку найбільших світових виробників металургії та є одним з найбільших експортерів продовольства. Крім того, це величезний людський ресурс, який може десятиліттями підживлювати демографію та економіку Росії.


Ще одна причина війни полягала в бажанні не допустити інтеграції України в Європейський Союз. Багата, успішна та демократична Україна — найстрашніший нічний кошмар Путіна. Він просто не міг допустити, щоб українці жили краще, ніж росіяни. Російський президент міг “не помічати” успішну трансформацію країн Східної Європи, але успіх України став би найгіршим нагадуванням його власної недолугості.


Немає країни в світі, багатшої природними ресурсами, ніж Росія. Вона володіє величезними покладами золота, алмазів, нафти, газу, кольорових металів. За гроші, отримані лише від експорту сировини за кордон, у Росії можна було б побудувати кілька нових міст, не гірших за Дубай. Але все, чого Путін досяг після 23 років свого правління — це мінімальна зарплата росіян на рівні 200 доларів на місяць.


Справа навіть не вступі до НАТО. Мета всієї цієї історії полягає лише в завоюванні або знищенні України. Естонія давно є членом НАТО і відстань між кордоном Естонії та Санкт-Петербургом всього 125 кілометрів. Це майже в чотири рази менше за відстань від українського кордону до Москви. Тому риторика Путіна про “підльотний час літаків НАТО” чи “війська НАТО біля кордонів Росії” — це аргумент, розрахований лише на внутрішню аудиторію.


У квітні 2014 року, коли Путін після анексії Криму почав гібридну війну на сході та півдні України, він сподівався малою кров’ю захопити кілька областей. Але “російська весна” завершилася невдало всюди, крім Донбасу. І навіть там все пішло не так, як планувалося. Гібридні методи, які ефективно показали себе в Криму, перестали працювати, і вже до літа ситуація переросла в збройне протистояння низької інтенсивності.


Повноцінна війна тоді не входила в плани Володимира Путіна. Про це він згодом, у 2023 році, згадував як про свою велику помилку. І хоча в серпні 2014 року російський президент використав російську регулярну армію для розгрому українських сил під Іловайськом, легенда про “повстання народу Донбасу” використовувалася аж до початку повномасштабного вторгнення. Путін до останнього сподівався, що йому все ж вдасться повернути Україну в російську сферу впливу політичними методами.


Варто зазначити, що навіть за два тижні до початку війни більшість політиків в Україні не вірили в можливість масштабного вторгнення, настільки неймовірною була сама думка про це. Не тільки Зеленський, але навіть Порошенко та Тимошенко. Це просто не вписувалося в будь-яку раціональну логіку. Усі розуміли, що зараз зовсім інша ситуація, ніж у 2014 році. Росію в разі початку війни чекають катастрофічні наслідки. Але українські політики не врахували, що Путін у своїй ненависті до України здатний на ірраціональні вчинки. Він авторитарний диктатор, для якого навіть смерть десятків тисяч співгромадян мало що значить.


Можливо, якби Путін був злим генієм, у нього все б вийшло. І Україна, крім “невиправно націоналістичних” західних областей, вже була б розділена на три-чотири нових федеральних округи Російської Федерації. Але Путін не злий геній. Найточніше його описав колишній голова Центрального банку Росії Віктор Геращенко: “Путін − це звичайний трієчник”. Посередність, яка опинилася на вершині лише тому, що його колись обрав Борис Березовський.


У своєму ставленні до України Путін неодноразово допускав дві великі помилки. Він переоцінював радянське минуле та не враховував місцевих особливостей української політики. Путін вважав, що Україна все ще залишається колишньою радянською республікою, яка випадково та незаслужено здобула незалежність. І його історична місія полягала в тому, щоб виправити цю помилку.


Існує версія, що захоплення України мало стати першим етапом на шляху до інших війн. І що Україна для Путіна представляє інтерес перш за все як джерело ресурсів: економічних, логістичних і, що найважливіше, людських, для подальшої експансії в Східну Європу. Російський президент насправді не готувався до повноцінної війни. Він щиро вважав, що це буде двотижнева спецоперація, подібна до анексії Криму або придушення “празької весни” 1968 року. А вже далі, поглинувши Україну, Путін міг використовувати цей додатковий ресурс для справжньої війни з НАТО. Українцям у цьому плані готувалася роль гарматного м’яса. Вони, разом з бурятами та тувинцями, повинні були штурмувати в складі російської армії Ригу, Варшаву, а може навіть і Берлін.


Це лише одна з версій. Аргументом проти неї виступає те, що згідно з планом військових дій, який потрапив у руки українських військових, російська армія не збиралася окупувати західні регіони України. Росіяни боялися, що наявність там “ворожого населення” могло перерости в довгу партизанську війну. За задумом Путіна, Західна Україна мала стати проросійським протекторатом на чолі з новим режимом Віші або перейти до Польщі після розділу сфер впливу між Росією та Заходом. Закарпаття перейшло б під владу Угорщини. Приблизно так мала виглядати “нова Ялта” в розумінні Путіна.


Ми не знаємо, що насправді було в голові у Путіна, коли він планував цю авантюру. Точно відомо одне: він дуже сильно переоцінив можливості своєї країни та своєї армії.


Батько Зеленського запускає ланцюгову реакцію


Перед початком війни Кремль приділяв велику увагу дезінформації щодо причин нападу на Україну. За правилами російської пропаганди, брехні має бути багато. Це потрібно, щоб заплутати цільову аудиторію. Людина повинна обирати не між брехнею та правдою, а між різними версіями брехні. Так їй буде важче дістатися до реальних причин чи подій.


Намагаючись пояснити майбутню агресію проти сусіда, Путін пропонував своїм співвітчизникам повірити в страшні американські біолабораторії на території України, зростання неонацизму, необхідність захисту населення Донбасу, розширення НАТО і навіть спроби України створити атомну бомбу. За кілька днів до вторгнення російські спецслужби інсценували кілька обстрілів своєї території нібито з боку України. Але цей Гляйвіцький інцидент був зроблений настільки невміло і недбало, що в нього не повірили навіть російські Z-патріоти.


Насправді рішення Путіна розпочати повномасштабну війну виникло під впливом зовсім інших факторів. Першим (але не головним) з них стала перемога Зеленського на президентських виборах у квітні 2019 року.


Кремль дуже хотів перемоги Зеленського. Президент Порошенко, з усіма його недоліками, послідовно проводив політику, яка зовсім не влаштовувала Путіна. Він зміцнював українську армію, при ньому 30 місяців поспіль зростала економіка, він досяг автокефалії для Української православної церкви і безвізового в’їзду громадян до Євросоюзу. Якби ситуація продовжувалася такими темпами, то наприкінці другого президентського терміну Україна цілком могла отримати дорожню карту для вступу в ЄС.


Напередодні президентських виборів, у березні 2019 року, головний редактор російської радіостанції “Ехо Москви” Олексій Венедиктов заявив, що Путіна влаштовує будь-який президент України, який зробить цю країну слабшою.


“Я розумію, що хто завгодно, крім Порошенка. На мою думку, якщо говорити про нашого, проросійського кандидата в президенти України, то у нас це містер Хаос. Чим більше хаосу, чим слабший кандидат, тим Путін вважає, що це вигідніше Росії. Власного кандидата у нас немає: Тимошенко, Зеленський, Бойко, ще якісь люди — не суттєво. Містер Хаос нас задовольняє”, − сказав Венедиктов.


Звичайно, сама по собі перемога Зеленського не була причиною війни. Але вона створила потрібні умови. Некомпетентний президент України для Путіна був надією на те, що політика Порошенка в бік Європи, як мінімум, сповільниться. Також було б бажано, щоб новий президент покращив відносини з Росією. Для початку, добре б було, щоб Україна забула про Крим і змирилася з владою сепаратистів у Донбасі.


Програма-максимум для Путіна передбачала призначення на посаду голови уряду Віктора Медведчука або повернення до влади колишнього президента Віктора Януковича. Так чи інакше, але Венедиктов правий: російському керівництву дуже хотілося, щоб ситуація в Україні погіршилася.


Деякий час Путін вичікував. Він розраховував, що йому вдасться якимсь чином розширити політичний вплив українських партій, лояльних Кремлю. Для цього на наступних парламентських виборах в Україні проросійські партії мали отримати той відсоток голосів, який дозволить їм претендувати на участь у парламентській коаліції. Якщо це вдасться, то тоді можна сподіватися, що Медведчук стане спікером парламенту або віце-прем’єром. Путін дуже сподівався повернути представників проросійських сил до виконавчої влади України.


Щоб посилити вплив Медведчука, Путін подарував його дружині − колишній телеведучій Оксані Марченко − право на освоєння одного з трьох найбільших нафтових родовищ Росії. Мова йде про Гавриковське родовище в Ханти-Мансійському автономному окрузі. За задумом Путіна, кіпрська компанія Марченко буде видобувати нафту в Росії, продавати її, а на отримані гроші купувати і фінансувати телеканали в Україні.


До певного часу ця схема успішно працювала. Ще за Порошенка Медведчук почав скуповувати інформаційні телеканали. За відносно короткий час через підставних осіб він став власником телевізійних каналів NewsOne, ZIK і “112 Україна”. У листопаді 2019 року, вже при Зеленському, Медведчук відкрив ще два телеканали: “Перший незалежний” і UkrLive.


Примітно, що всі проросійські медіаресурси, включаючи телеканали Медведчука, перед виборами президента безжально критикували Порошенка і досить нейтрально оцінювали перспективи Зеленського. Це продовжилося і після обрання нового президента. Критика на адресу Порошенка звучала, щоб максимально знизити відсотки його партії на найближчих парламентських виборах. До Зеленського поки придивлялися, очевидно, розраховуючи на можливу участь у майбутній коаліції та формуванні уряду.


Все змінилося 22 липня 2019 року, після підрахунку голосів на позачергових виборах до Верховної Ради. Проросійський блок партій “Опозиційна платформа − За життя” отримав не так вже мало: 13,05% голосів. Це дало їм можливість завести в парламент 43 депутати. Щоправда, партія Шарія, ще одна прокремлівська сила, за результатами парламентських виборів 2019 року не подолала 5-відсотковий бар’єр, отримавши всього 2,23% голосів.


Справжнім триумфатором на позачергових парламентських виборах стала пропрезидентська партія “Слуга народу”, яка вперше в історії України зуміла сформувати монобільшість. Партія Зеленського отримала 43,16% голосів. Разом з депутатами, обраними по одномандатних округах, цього вистачило на формування більшості без участі інших партій. Це означало, що бажання Путіна впливати на рішення українського уряду не здійсниться, як мінімум, найближчі 4 роки.


Оскільки Медведчук і Бойко вже не сподівалися на отримання посад у уряді або навіть у керівництві парламенту, проросійські телеканали почали поступово критикувати президента. Тут знову варто згадати, що Зеленський дуже гостро реагує на критику. Він просто ненавидів будь-які критичні висловлювання на свою адресу, трансльовані з телеканалів Порошенка і Медведчука. Але оскільки Порошенко відноситься до проєвропейської опозиції і має достатньо великий авторитет, зокрема у Вашингтоні та європейських столицях, його медіаресурси не можна просто так закрити, як десь у Венесуелі чи Азербайджані. Це одразу викличе скандал і звинувачення в утисках свободи слова. Президент України, як ми знаємо, позиціонує себе як демократичного лідера.


Але якщо телеканали ненависного Порошенка закрити не можна, то до телеканалів Медведчука ця заборона не стосується. Віктор Медведчук припустився великої помилки. Він чомусь почав думати, що його статус “кума Путіна” і неофіційного представника Кремля в Україні дає йому певні привілеї, які Зеленський порушити не насмілиться. Але виявилося, що український президент абсолютно байдужий до цього статусу.


Зеленський не хотів терпіти та дивитися, як пропагандисти Медведчука зі своїх телеекранів систематично руйнують його рейтинг. Перший рік свого президентства, на хвилі фантастично високої популярності серед народу, він ще міг не звертати на це увагу. Однак критики на телеекранах ставало все більше, в тому числі новинних сюжетів про корупцію у владі. Останньою краплею стала інформація про те, що батько Зеленського дуже засмучений нападками журналістів на свого сина. Мова йшла саме про телеканали Медведчука, які до певного часу дуже любив дивитися Олександр Зеленський. Навіть ходили чутки, що батько президента отримав через це серцевий напад.


2 лютого 2021 року президент ініціював рішення Ради національної безпеки та оборони про запровадження санкцій проти народного депутата Тараса Козака, телеканалів “112 Україна”, NewsOne та ZIK. Козак потрапив під санкції, тому що формальним власником цих телеканалів був він, а не Медведчук чи його дружина Оксана Марченко. Приблизно така ж схема власності існувала і на каналі Порошенка. До 2021 року “Прямий” був оформлений на колишнього голову Київської міської адміністрації Володимира Макеєнка, хоча реально всім керував Порошенко.


Цікаво, як відреагував на санкції та вимкнення з ефіру телеканалів Медведчука батько українського президента. Наступного дня Олександр Зеленський в інтерв’ю журналістам заявив, що підтримує заборону телеканалів “112 Україна”, NewsOne та ZIK, тому що їхня риторика не відповідає дійсності.


“Так, як його поливають, − ні в одній країні такого немає… Один бруд ллють… Ось кажуть, корупція зросла в шість разів. А дивишся міжнародні результати − на три сходинки піднялася”, − розповів Зеленський-старший.


Закриття телеканалів Віктора Медведчука мало далекосяжні наслідки. Своїм рішенням Володимир Зеленський показав Путіну, що, на відміну від Порошенка, він не дозволить пропагандистам руйнувати свій рейтинг і розхитувати політичну ситуацію. І тут господар Кремля зрозумів, що відсутність медійної підтримки ставить хрест на його планах привести до влади в Україні проросійські сили. Іншими словами, Путін втратив останні ілюзії, що Медведчук коли-небудь зможе зайняти високий пост у українському уряді.


Чи треба було закривати проросійські телеканали? Звичайно, але за умови, що у тебе є сильна армія і ти готовий до наслідків. Усім давно було зрозуміло, що Медведчук зрадник, і його медіапроекти фінансуються за рахунок Росії. Але Зеленський мало думав про довгострокові наслідки і точно не готувався до можливої ескалації військових дій. Оскільки у українського президента не було достатньо досвіду в міжнародній політиці, і він оточив себе такими ж некомпетентними друзями, йому здавалося, що все якось владнається. Логіка Зеленського була по-дитячому проста та наївна: війна нікому не вигідна, тому Путін її не розпочне.


Ідеальний момент для Путіна


Як відомо, вживання водієм алкоголю може призвести до автомобільної аварії. Мабуть, ніхто не буде заперечувати це твердження. Але якщо ви за півгодини до поїздки вип’єте 100 або 150 грамів бренді, горілки або якогось іншого міцного напою, це зовсім не означає, що ви обов’язково потрапите в ДТП. Ні, має виникнути сукупність умов, яка призведе до аварії.


Припустимо, п’яний водій — це ризик, який складає в цій сумі 20%. Перевищення швидкості — ще 20%, погана видимість на дорозі — 10%, слизька дорога — 20% і, нарешті, раптова поява на дорозі іншого учасника руху — останні 30%. Все! Бінго! Достатньо чотирьох або навіть трьох компонентів, щоб ви потрапили в ДТП. Але якщо у вас є лише один компонент, а інші умови відсутні, то, швидше за все, вам якось вдасться доїхати до дому.


На момент написання цих рядків війна триває, і воєнний стан в Україні накладає певні обмеження на критику дій влади. Тому українське суспільство ще не повністю розуміє причини російського вторгнення та катастрофічних подій першого місяця війни. Закриття телеканалів Медведчука — лише одна з причин, чому Путін вирішив напасти на Україну. І навіть не головна з них.


Зеленський міг не тільки закрити проросійські телеканали — він міг навіть за допомогою своїх кишенькових суддів дати Медведчуку довічне ув’язнення за державну зраду. І не розпочалася б після цього війна. Але тут є одна умова: якби Україна мала сильну армію та була готова до оборони.


Подальші події показали, що некомпетентні дії українського президента та неймовірна корупція з державними фінансами стали саме тим механізмом, який випустив джина з пляшки. Путін і його підлеглі уважно спостерігали за ситуацією в Україні. І, очевидно, в другій половині 2020 року лідер Росії прийняв рішення готуватися до нападу. Закриття телеканалів Медведчука лише зміцнило його впевненість у тому, що це необхідно зробити до того, як Зеленський піде зі своєї посади.


Існує цілий комплекс причин, чому розпочалася війна. Перша з них уже озвучена. Путін втратив можливість впливати на українську політику політичними методами. Закриття телевізійних каналів, що належали Віктору Медведчуку, різко знизили шанси проросійських сил на наступних виборах.


Наступна причина війни — це провалена підготовка до оборони. Державне оборонне замовлення на 2020 рік в Україні було зірвано. До кінця вересня 2020 року Міністерство оборони не використало понад 20 мільярдів гривень на закупівлю озброєнь і ремонт техніки. Вперше за кілька років, у державному бюджеті 2021 року зменшилося фінансування армії. Уряд і призначений Зеленським міністр оборони України Андрій Таран скоротили або саботували програми переозброєння армії. Зупинена програма виробництва ракет “Вільха”. Держава не виділила фінансування Павлоградському хімічному заводу, який виробляв ракетне паливо. В результаті завод був зупинений, 687 працівників звільнено.


Про катастрофічний стан української армії напередодні війни свідчить хоча б той факт, що за три роки (2019 – 2022) уряд не закупив жодного снаряда для Збройних сил. Тому вже через кілька днів після повномасштабного вторгнення Україна була змушена просити західні країни про термінову допомогу в поставках артилерійських снарядів. До війни президент і його оточення були значно більше зацікавлені в фінансуванні свого мегапроекту “Велике будівництво”. На відміну від армії, тут держава щедро виділяла приватним компаніям десятки мільярдів гривень.


Третя причина — падіння проамериканської влади в Афганістані. Блискавична перемога талібів і зданий без бою Кабул дуже надихнули Кремль. Російські пропагандисти почали транслювати на своїх медійних площадках фантазії про те, як українські чиновники будуть битися за місця в літаках, які відлітають на Захід із Борисполя. Сценарій, за яким влада Зеленського впаде так само, як уряд Ашрафа Гані, розглядався у Москві досить серйозно.


Четверта причина війни − грубі помилки російської розвідки при аналізі ситуації в Україні. Ми не знаємо точно, яку роль зіграли розвіддані на рішення Путіна. Не виключено, що деякі російські аналітики скептично ставилися до можливості повторення афганського сценарію 2021 року. Але Путін вирішив спиратися на дані, які йому більше подобалися. Вони передбачали, що спротив України протримається не більше кількох днів.


Звичайно, Путін вважав себе великим знавцем українського питання. Але тепер уже всім зрозуміло, що він припустився помилки, причому не першої. І в 2004 році під час першого Майдану, і в 2014 році під час другого Майдану, він недооцінив рівень самоорганізації українського суспільства та наполегливо відмовлявся враховувати місцеву специфіку. Путін чомусь завжди використовує радянський шаблон. Він досі вважає, що ситуація в Україні подібна до російської, як це було десятки років тому за часів СРСР.


Справді, українці дуже схожі на росіян. Однак є й істотні відмінності, не тільки у ментальності, а й, що важливіше, в громадських відносинах. За 30 років незалежності в Україні з’явилися потужні громадянські і політичні інститути, які не допустили закріплення авторитаризму та повернення до російсько-центричної моделі розвитку.


Путін недооцінив вплив Західної України, яка в історії країни кілька разів грала роль “українського П’ємонту”, катализатора національного відродження. Він недооцінив роль українських церков (Київського патріархату, який пізніше трансформувався в ПЦУ, і греко-католицької церкви). Путін не звернув увагу на наявність в Україні демократичних партій, представлених у парламенті. І, нарешті, він не врахував вплив українських олігархів.


Усі ці причини відсутні в Росії. Там немає регіону, де живе чверть населення країни, і який повністю відкидає євразійський вектор розвитку. Там немає натяку на самостійну громадську позицію Російської православної церкви. І, звичайно, в Росії демократична опозиція вже давно не представлена у парламенті, а олігархи чітко засвоїли правило не грати в політику.


У чому полягав російський сценарій


Сценарій захоплення України полягав у тому, що це мала бути спецоперація, подібна до придушення “празької весни” в 1968 році. Про це свідчать військові плани російської армії, які через кілька тижнів після початку війни разом з полоненими солдатами потрапили до рук українських військових.


21 лютого 2022 року, за три дні до вторгнення, командування 34-ї окремої мотострілецької бригади російської армії, яка мала наступати з Криму, ознайомило особовий склад підрозділу з планом на “виконання спеціальних (бойових) завдань на території іноземних держав”. Згідно з цим документом, росіяни планували вже через п’ять днів захопити Миколаїв і висадити десант під Одесою. На дев’ятий день вони мали захопити Білгород-Дністровський і вийти на кордон з Румунією. А вранці 11-го дня війни дістатися до кордону з Молдовою та виставити там свої пости. Зрозуміло, що цей план не передбачав жодних тривалих боїв з українською армією.


Подібний план “бліцкригу” існував і для київського напрямку. За словами першого заступника міністра оборони України генерал-лейтенанта Олександра Павлюка, росіяни планували захопити Київ за три-п’ять днів. Вони збирались використати сили спеціальних операцій і повітряні десанти для захоплення аеродромів Гостомель та Васильків біля Києва. Паралельно противник планував за допомогою ракетних і авіаційних ударів знищити ППО навколо столиці, пункти управління військових частин Збройних Сил України, Національної гвардії та об’єкти критичної інфраструктури.


Після захоплення аеропортів на їхніх злітно-посадкових смугах у режимі нон-стоп мали висаджуватися додаткові сили на військово-транспортних літаках. Далі російська армія планувала захопити урядовий квартал у центрі Києва, ліквідувати або заарештувати керівництво країни та встановити в Україні маріонетковий проросійський режим. Тріумфом Путіна мав стати військовий парад російської армії на головній вулиці української столиці − Хрещатику.


Ймовірно, Кремль планував повернути до влади в Україні колишнього президента Януковича та оголосити недійсними всі законодавчі акти, прийняті Верховною Радою після його втечі 20 лютого 2014 року. Тут неоціненну допомогу окупантам мав надати Окружний адміністративний суд Києва, який за кілька тижнів до початку війни раптово прийняв до розгляду позов Януковича про незаконність позбавлення його посади. Цілком очевидно, що суд мав створити легітимну базу для відновлення влади біглого президента.


Далі Янукович мав підписати кілька договорів з Росією: про визнання російського суверенітету над Кримом та Донбасом, і про військовий і політичний союз між Україною та Росією. Цілком можливо, крім того, у Путіна були додаткові умови, про які ми не знаємо. Ну і, нарешті, через кілька тижнів або місяців Янукович мав подати у відставку та передати владу Віктору Медведчуку. За цей час старий склад Верховної Ради мав призначити Медведчука своїм спікером. Згідно з українською Конституцією, спікер парламенту стає виконуючим обов’язки президента у випадку його відставки або смерті.


Подальші плани Путіна і Медведчука нам не відомі. Скоріше за все, вони планували повну інтеграцію України до складу Росії за зразком об’єднання Східної та Західної Німеччини. Для західноукраїнських областей готувався окремий сценарій.


Очевидно, також існував план Б, якщо українська армія продовжить опір і після падіння Києва почне відступати на Захід України. Хоча ми не знаємо цього плану, є неофіційна інформація, що лінія фронту мала зупинитися на адміністративних кордонах західноукраїнських областей. Це пояснюється двома причинами. По-перше, Путіна нібито лякала перспектива багатьох років боротьби з новим “бандерівським” підпіллям, як це відбувалося при Сталіні у 1940-х і 50-х роках. По-друге, населення Західної України, що має набагато менше культурних зв’язків з росіянами, завадило б швидшій русифікації всього іншого населення.


Ймовірно, Західна Україна мала стати російським протекторатом на кшталт “режиму Віші” у Франції. Але ось хто мав би взяти на себе роль маршала Петена, залишається загадкою.


Є вагомі підстави вважати, що в разі захоплення України для українців готувалася повна асиміляція серед росіян. Соціально активних громадян, помічених у проукраїнській діяльності, чекав, як мінімум, арешт. Реалізацію цього сценарію ми могли спостерігати на окупованих територіях Півдня та Сходу України. Перше, що починали росіяни в захоплених містах і селах, це був пошук і затримання громадян, які мали проукраїнську позицію. Потім, через кілька тижнів, зі шкільних і міських бібліотек вилучали українські книги, у тому числі художню літературу. Процес шкільної освіти переводився на російську мову та російські підручники.


На відміну від радянських лідерів, які гарантували українцям мінімальні національні права, Путін неодноразово заявляв, що ця ідея Леніна помилкова. Нинішній президент Росії давно живе в імперському маренні, в якому українців як окремої нації просто не існує. Тому абсолютно зрозуміло, що знищення українських книг та україномовної освіти логічно вписується в цю теорію, адже наявність літератури на власній мові — це одна з ознак нації.


Останні приготування до війни


У березні 2021 року американська розвідка помітила масштабне розгортання російських військ поблизу кордонів України, чисельністю до 120 тисяч осіб. За словами речника Міністерства оборони США Джона Кірбі, це була найбільша концентрація російських військових поблизу України з 2014 року. Несподівана активність росіян змусила Європейське Командування Збройних сил США (EUCOM) наприкінці березня 2021 року змінити рівень оцінки ситуації між Україною та Росією з “можливої кризи” на “потенційну кризу, яка може статися в найближчому майбутньому”.


13 квітня 2021 року міністр оборони Росії Сергій Шойгу вперше визнав переміщення військ до кордонів України. Він заявив, що з метою перевірки бойової готовності після зимового періоду підготовки до західних кордонів РФ були додатково перекинуті дві загальновійськові армії та три з’єднання повітряно-десантних військ.


Згідно з аналізом українського Національного інституту стратегічних досліджень, який опубліковано ще у вересні 2021 року, весняна активність Збройних сил РФ поблизу кордонів України пояснювалася тим, що вони відпрацьовували можливість раптового удару для блокування доступу України до Чорного моря. Або, принаймні, готувались до реалізації плану з оточення українських військ на сході України. Для цього російська армія мала вдарити з двох боків: з північного кордону та Криму.


На думку експертів, Путін вирішив провести масштабні маневри не тільки для тренування своєї армії, але й для передачі новому президенту Байдену сигналу про бажання провести переговори. Він цього досяг: наприкінці травня 2021 року президенти Росії та США домовилися зустрітися в Женеві. Переговори пройшли 16 червня, джерела в Білому Домі назвали їх “конструктивними”.


За інформацією The Washington Post, перший тривожний дзвінок пролунав через місяць після зустрічі в Женеві: у липні 2021 року, коли на офіційному сайті Кремля опубліковали статтю Путіна “Про історичну єдність росіян і українців”. Здебільшого зміст цього есе складався з короткої інтерпретації історії та оцінки взаємовідносин між Росією та Україною. Проте згодом у тексті з’явилося повідомлення про те, що радянські лідери передали Україні території, історично їй не належні, і тому Росія фактично була пограбована. Наприкінці статті Путін почав відкрито погрожувати: “Ми ніколи не допустимо, щоб наші історичні території використовували проти Росії. А тим, хто здійснить таку спробу, хочу сказати, що таким чином вони зруйнують свою країну”.


Американським аналітикам дуже не сподобався тон автора цієї статті, тому розвідка активізувала роботу в Росії. Її результатом став висновок, що Росія все ж таки готується до повномасштабної війни з Україною. Президент Байден був проінформований про плани Путіна в жовтні 2021 року.


Зеленський отримав першу інформацію про те, що Путін готується напасти на Україну через кілька тижнів після того, як це стало відомо Байдену. Державний секретар США Ентоні Блінкен повідомив президенту України про наміри Кремля під час особистої зустрічі на конференції з питань зміни клімату в Глазго. Це сталося на початку листопада 2021 року.


Менш ніж за два тижні після зустрічі в Глазго до Вашингтону приїхали міністр закордонних справ України Дмитро Кулеба і глава Офісу президента України Андрій Єрмак. Як згадує Кулеба, в Державному департаменті США неназваний високопосадовець зустрів їх з чашкою кави і посмішкою.


“Хлопці, копайте окопи” − почав чиновник. “Коли ми усміхнулися у відповідь, – розповідає Кулеба, – чиновник сказав: “Я серйозно. Починайте копати окопи… Вас атакують. Буде великий напад, і ви повинні до нього підготуватися”.


За версією Кулеби, вони з Єрмаком попросили деталі, але “їх не було”. Пізніше міністр закордонних справ України навіть заявив, що американці не передавали їм конкретні дані розвідки “аж до останніх 4-5 днів до початку вторгнення”.


Це твердження Кулеби слід сприймати з великим скепсисом, оскільки ще на початку грудня 2021 року, за три місяці до вторгнення, план Путіна був викладений на сайті німецького видання Bild і його активно обговорювали не тільки експерти, але й журналісти та блогери.


Якщо порівняти карту ймовірного наступу російських військ, опубліковану 4 грудня в Bild, та реальні напрямки вторгнення в Україну, яке розпочалося 24 лютого 2022 року, то вони майже однакові. Підтвердились і спроби оточити Київ з двох боків, зокрема з боку Білорусі, і напад з Криму, і удар у бік Харкова, і напад з окупованої частини Луганської області, і удар на Волноваху. Єдина відмінність обох планів – це відсутність морського десанту в Одесу. Росіяни так і не наважилися на таку складну та ризиковану операцію.


Тобто, за три місяці до початку війни план Путіна вже був викладений в інтернеті. Це означає, що Офіс Зеленського з цим планом ознайомився, принаймні, у листопаді, за 4 місяці до вторгнення. Часу на підготовку було достатньо. Але нічого зроблено не було.


А що ж Путін та американці? Було б помилкою вважати, що адміністрація президента Байдена просто дивилася, як Росія готується напасти на Україну. Наприкінці жовтня 2021 року Білий дім запросив зустріч директора ЦРУ Вільяма Бернса з Путіним.


2 листопада Бернс прилетів до Москви, і його провели в кремлівський офіс Юрія Ушакова, радника Путіна з зовнішньої політики та колишнього посла у США. Російський президент відмовився від особистої зустрічі та вирішив поговорити з директором ЦРУ по телефону.


На початку господар Кремля поскаржився на розширення НАТО, загрозу безпеки Росії та нелегітимне керівництво в Україні. “Він дуже зневажливо відгукнувся про президента Зеленського як політичного лідера”, – згадує Бернс.


Після прослуховування короткої лекції Путіна Бернс передав йому послання Білого Дому: “Сполучені Штати знають, що ви задумали, і якщо ви вторгнетеся в Україну, ви заплатите величезну ціну”. Також він залишив лист від Байдена, в якому той підтвердив вкрай негативні для Росії наслідки будь-якого нападу на Україну.


У розмові з Бернсом Путін не заперечував правдивість розвідувальних даних, що вказують на підготовку російського вторгнення в Україну. На думку директора ЦРУ, тоді Путін ще не прийняв незворотного рішення про початок війни, але його апетит до ризику зріс.


Як американці дізналися про рішення Путіна розпочати війну? Наприкінці 2023 року серед російських військових блогерів розповсюдилася цікава інформація. Виявилося, що командувач Повітряно-десантними військами Росії, генерал Михайло Теплінський, з жовтня 2021 по січень 2022 року активно продавав акції російських компаній. З цього можна припустити, що в жовтні або навіть у вересні 2021 року Путін повідомив вищих російських генералів про неминучість війни з Україною. Очевидно, на цьому етапі, коли інформацію про майбутню війну знали, як мінімум, 10-20 осіб, від когось з них стався витік, який потрапив до американської розвідки.


Ультиматум Кремля


У листопаді та грудні 2021 року Володимир Путін, його дипломати та пропагандисти провели інформаційну кампанію, яка мала сформувати для російських громадян легітимне пояснення майбутнього вторгнення в Україну. Росіяни повинні були зрозуміти, що майбутня війна не є агресивною з боку Росії, а навпаки — це Росія захищається від агресії Заходу та нацистського режиму України. Ключовим елементом інформаційної кампанії Путіна став перелік вимог, які він висунув керівництву США та інших країн НАТО.


18 листопада, виступаючи в МЗС РФ Володимир Путін звинуватив Україну у "демонстративному невиконанні" Мінських домовленостей, а Францію та Німеччину в тому, що вони цьому сприяють. Також Путін вперше окреслив зміст майбутніх вимог: "Треба піднімати питання про те, щоб добиватися надання Росії серйозних довгострокових гарантій забезпечення нашої безпеки".


1 грудня на церемонії вручення іноземними послами вірчих грамот Путін заявив, що отримання Росією від Заходу "гарантій безпеки" є першочерговим завданням російського МЗС. І що "потрібні саме правові, юридичні гарантії, оскільки західні колеги не виконали взяті на себе відповідні усні зобов'язання".


2 грудня голова МЗС РФ Сергій Лавров у Стокгольмі висунув перші вимоги до Заходу. Спочатку він заявив, що "йде військове накачування України" і "повертається жахливий сценарій військового протистояння". Далі Лавров перейшов до погроз: "ігнорування законних занепокоєнь Росії матиме найсерйозніші наслідки". І хоча Росія "не хоче жодних конфліктів", але "кожна держава має право обирати способи забезпечення своїх законних інтересів у сфері безпеки".


10 грудня МЗС Росії опублікувало прес-реліз з пропозицією скасувати рішення Бухарестського саміту НАТО 2008 року про те, що "Україна і Грузія стануть членами НАТО".


15 грудня Путін передав помічниці держсекретаря США Карен Донфрід пропозиції про "гарантії безпеки", які Росія хоче отримати від Вашингтона. Через два дні, 17 грудня МЗС РФ на своєму сайті опублікувало проект майбутнього документа під назвою "Договір між Російською Федерацією та Сполученими Штатами Америки про гарантії безпеки".


Майбутній документ мав ультимативний характер. Зокрема, на адресу США було висунуто вимогу відмовитися від створення військових баз у країнах колишнього СРСР та припинити будь-яке військове співробітництво з ними. Крім того, Сполучені Штати повинні були не тільки відмовитися від подальшого розширення НАТО на схід, але й вивести всі свої збройні сили з території країн, які стали членами НАТО після 1997 року. У цей список входили не тільки країни Балтії, але й майже вся Східна Європа, включно з Польщею, Чехією та Угорщиною.


Звичайно, текст ультиматуму спеціально містив умови, які було неможливо виконати. Путін готувався швидко захопити Київ, і цей документ був потрібен лише для того, щоб мати причину для початку війни.


Казахстан, Олімпіада та casus belli


За даними американської розвідки, вторгнення в Україну планувалося на січень 2022 року. Однак 2 січня в сусідньому з Росією Казахстані спалахнули масові заворушення, приводом яких стало різке підвищення цін на зріджений газ. Через кілька днів протести охопили найбільші міста країни. Виник ризик повалення влади, яка в той час демонструвала повну лояльність до Кремля. Путін не міг цього допустити.


5 січня президент Казахстану Касим-Жомарт Токаєв попросив військову допомогу у країн-учасниць Організації договору про колективну безпеку (ОДКБ), до якої входять Росія, Білорусь, Казахстан, Таджикистан, Киргизстан і Вірменія. Кремль та його союзники погодилися направити війська, однак події настільки стрімко розвивалися, що військова допомога Росії та інших країн ОДКБ мала виключно демонстративний характер. До того часу, коли в Казахстан прибули російські війська, вуличні заворушення були локалізовані. За офіційними даними, в результаті протестів у різних містах Казахстану загинули 338 людей, більше 3000 отримали поранення.


Ймовірно, що через події в Казахстані Путін втратив кілька тижнів і був змушений перенести дату вторгнення в Україну.


У січні 2022 року американці вже були на 100% впевнені, що почнеться війна. 23 січня Держдепартамент США дозволив частині співробітників посольства в Києві залишити Україну на добровільній основі “через загрозу військових дій з боку Росії”. Часткову евакуацію персоналу своїх посольств оголосили також Австралія, Велика Британія, Німеччина та Канада.


На відміну від своїх західних колег, представники української влади чомусь демонстрували стриманий оптимізм. 25 січня міністр оборони України Олексій Резніков в ефірі телеканалу ICTV заявив, що не бачить безпосередньої загрози повномасштабного вторгнення Росії в Україну.


27 січня між Байденом і Зеленським відбулася телефонна розмова. За інформацією CNN, переговори пройшли “не дуже добре”: обидва президенти розійшлися в оцінці поточної ситуації. Байден переконував Зеленського, що вторгнення Росії “практично очевидно”, і закликав його готуватися до “неминучого” удару та “розграбунку” Києва, Зеленський не погодився з такою оцінкою та попросив не сіяти паніку, оскільки це шкодить українській економіці.


4 лютого 2022 року розпочалися Зимові Олімпійські ігри в Пекіні. Скоріш за все, Путін знову вирішив перенести дату вторгнення в Україну, щоб не засмучувати свого дорогого друга, китайського лідера Сі Цзіньпіна. Адже війна відразу б відсунула Олімпіаду на другий план у всіх світових новинах.


10 лютого президент США Джо Байден в інтерв’ю NBC News закликав усіх американців, що залишаються в Україні, покинути країну. Наступного дня, 11 лютого, на відеоконференції з союзниками з Євросоюзу і НАТО Байден навіть назвав дату вторгнення — 16 лютого.


14 лютого держсекретар Ентоні Блінкен заявив про тимчасове переведення посольства США в Україні з Києва до Львова. Пізніше The Wall Street Journal повідомило, що Держдепартамент наказав знищити в посольстві всі мережеві обладнання та комп’ютери, а також демонтувати внутрішню телефонну систему.


А що ж робив у ці дні Володимир Зеленський? Замість того, щоб готуватися до оборони, вивозити з прикордонних міст музейні цінності та евакуювати дітей, президент України оголосив 16 лютого новим державним святом − Днем єдності. Місцевих чиновників зобов’язали о 10 годині ранку провести в своїх містах урочисте підняття державного прапора під звуки національного гімну.


Настало 16 лютого. Війна не почалася. До завершення Олімпіади ще 4 дні, боротьба за медалі в самому розпалі. Але кожен наступний день вказує на те, що ситуація стає все більш загрозливою. 17-18 лютого на окупованій частині Донбасу інсценували кілька обстрілів з боку української армії, які начебто підтверджують факт порушення перемир’я. Відеофіксація “українських обстрілів” носила чисто формальний характер. Наприклад, один з відеороликів, начебто знятий 18 лютого під час обстрілу з боку ЗСУ, мав дату створення 8 лютого — за десять днів до цього. Звук у ролику частково скопійований з іншого відео, опублікованого на YouTube ще у 2010 році.


Того ж дня, 18 лютого, окупаційні влади ДНР звинуватили Україну в вибуху автомобіля, який начебто належав начальнику донецької поліції Денису Сіненкову. Але журналісти швидко довели інсценування. На фото наслідків вибуху було показано згорілий автомобіль УАЗ старої моделі з прикріпленим номерним знаком від машини Сіненкова. Хоча всі в Донецьку знали, що начальник місцевої поліції їздив містом на новому УАЗ Патріот.


Нарешті, 21 лютого російська військова пропаганда досягла своєї кульмінації (на той час). В ефірі телебачення показали наслідки прориву українських диверсійних груп на територію Росії. Після цього через загрозу наступу ЗСУ з окупованої частини Донбасу розпочалася евакуація мирного населення в Росію.


22 лютого Володимир Путін підписав указ про визнання незалежності ДНР і ЛНР. Практично відразу з указом Рада Федерації Росії дала президенту право використання російських військ за кордоном. Того ж дня з’явилися відеозаписи, на яких показано вже офіційне введення російських військ на територію ДНР і ЛНР. Незважаючи на те, що ці українські території були окуповані Росією ще за 8 років до цього, Кремль не визнавав своєї участі в подіях на Донбасі.


Трофейні документи та російські військові карти свідчать про те, що вторгнення готувалося на 22 лютого. Однак з невідомих причин, які, швидше за все, пов’язані з формальними питаннями в Москві, наступ перенесли на 24 лютого.


Путін знову оголошує ультиматум. Тепер для України


Чи могла Україна уникнути війни в ті дні? Якщо згадати хронологію подій, то на пресконференції 22 лютого Володимир Путін запропонував Україні виконати кілька умов для нормалізації відносин. Однак при більш детальному розгляді ці умови, як і попередній ультиматум, адресований США та НАТО, носили чисто формальний характер. Враховуючи особливість українського законодавства, їх було неможливо виконати.


Наприклад, Путін вимагав від української влади визнати результати референдуму в Криму та відмовитися від вступу в НАТО. “Перше, що необхідно зробити, — визнати волевиявлення людей, що проживають у Севастополі та Криму. Чим це волевиявлення гірше того, що сталося в Косово? А нічим. Рішення було прийнято парламентом, а тут — всенародним референдумом”, — заявив Путін.


Вимоги президента Росії були не лише нездійсненними, а й брехливими. По-перше, кримський референдум був проведений незаконно. На момент його проведення 17 березня 2014 року в Криму діяли закони України, які чітко забороняли місцевим органам влади ініціювати та проводити референдуми з питань територіальної цілісності. По-друге, референдум провели під повним контролем окупаційних військ сусідньої країни. І, що найголовніше, Конституція України забороняє будь-які зміни законодавства, які порушують територіальну цілісність держави.


Навіть якщо припустити, що Зеленський вирішив погодитися з умовами Путіна, він не зміг би їх імплементувати в українське законодавство. Єдиний легальний спосіб реалізувати ці вимоги полягав у прийнятті нової Конституції України, без Криму в складі країни. Але ця процедура повинна пройти через дві сесії парламенту, навіть за наявності конституційної більшості (⅔ депутатського складу Верховної Ради). Враховуючи характер і традиції українського суспільства, це могло призвести лише до нової, вже третьої революції.


Звісно, Путін розумів, що Зеленський навіть за наявності такого бажання не зможе виконати його вимоги. Базовий план російського президента полягав у повній зміні української влади та поверненні президента Януковича. Цілком можливо, що Путін вже уявляв у своїх мріях, як він буде приймати парад на Хрещатику після короткої переможної війни. Він не збирався чекати півроку, поки Зеленський змінить Конституцію. І змінить чи він її взагалі? Путін очікував, що українська влада вже через кілька днів впаде як картковий будинок за афганським сценарієм.


Що стосується відповіді Києва на ультиматум Путина, то наступного дня, 23 лютого, прем’єр-міністр України Денис Шмигаль заявив, що Україна вважає неможливим виконання умов нормалізації відносин за сценарієм Володимира Путіна.


“Виконання умов, озвучених президентом Росії на адресу України, суперечить вибору українського суспільства. Для незалежної, суверенної України і для мене, як прем’єр-міністра нашої країни, це неможливо”, — написав Шмигаль у своєму Telegram-каналі.


Чому Зеленський не готувався до війни? Відповідь дуже проста


Якби звинувачення на адресу Володимира Зеленського обмежувалися корупцією, все було б не так погано. Українці вже якось до цього звикли. Тоді б ім’я комедіанта з Кривого Рогу просто стояло поруч із Віктором Януковичем. За масштабами корупції вони приблизно на одному рівні. Просто при Зеленському це не так помітно, оскільки під час війни більше половини всіх витрат державного бюджету України покривали США та інші західні країни.


Багато хто вже починає забувати, що Янукович після своєї втечі залишив в Україні порожню скарбницю. Станом на 27 лютого 2014 року на єдиному казначейському рахунку залишалося всього 108 тисяч гривень або 11300 доларів. Все було практично розграбовано.


Ще в грудні 2013 року, за три місяці до втечі, прем’єр-міністр Азаров випросив у Путіна кредит на 15 мільярдів доларів, тому що на той момент вже не було чим покривати витрати державного бюджету. Щоправда, Путін розсудливо вирішив давати гроші траншами, тому український уряд встиг отримати всього 3 мільярди.


Разом з Януковичем (але різними шляхами) у Росію втекли: прем’єр-міністр України Микола Азаров, голова Національного банку Сергій Арбузов та майже всі міністри. Президентство Віктора Януковича завершилося повною катастрофою, як в економічному, так і в політичному сенсі.


Немає сумнівів, що щось подібне може чекати і Зеленського. Ще до війни було зрозуміло, що ця команда компетентна лише в одному: передавати державні фінанси сумнівним приватним компаніям. Але все змінилося наприкінці лютого 2022 року. Війна відсунула корупцію на другий план. Після шоку, викликаного подіями в Бучі та Маріуполі, логічно виникло питання: чому все це сталося? Чому українська армія не була готова до масштабного нападу з боку Росії? Адже повідомлення американської розвідки про те, що Путін готується до війни, з’явилися за кілька місяців до вторгнення.


Відповідь на це питання дуже проста. Для того, щоб зміцнити обороноздатність країни, потрібно було скорочувати програми капітального будівництва та передавати ці гроші армії. Зеленський, який вже відчув смак великих грошей, категорично відмовлявся це робити. Війна не вписувалася в його логіку, адже тоді, безсумнівно, постраждає не тільки Україна, але і Росія. Тому він думав, що Путін не наважиться на масштабне вторгнення, і ситуація якось владнається.


Відомий український волонтер Тарас Чмут, який завжди обережно оцінював Зеленського, у жовтні 2023 року заявив, що однією з основних причин поганої підготовки до війни була нестача військових.


“Нам фізично не вистачало людей… Збільшення армії до 300-350 тисяч означало б збільшення бюджету, але була позиція президента про те, що в нього інше бачення, тому вийшло як вийшло”, − розповів Чмут.


Слова Чмута підтверджує інтерв’ю Зеленського, яке він дав 18 лютого 2022 року агенції новин РБК-Україна. Президент заявив, що Україна не може дозволити собі збільшення армії, тому що тоді доведеться відмовитися від інфраструктурних проектів. “Ми можемо збільшити армію в два-три рази, але тоді, наприклад, не зможемо будувати дороги. Для нас це проблема”, − сказав Зеленський.


Ну добре. До грудня 2021 року риторику Путіна можна було списати на залякування. Але в січні дані розвідки вже чітко вказували на те, що російська армія готова до вторгнення. Навіть якщо припустити, що Путін блефує і в останній момент відступить, президент України все одно повинен був зміцнити обороноздатність держави.


Що робив Зеленський у січні-лютому 2022 року? Після святкування Нового року в державній резиденції Гута в Карпатах президент продовжив відпустку на приватному гірськолижному курорті Буковель. Саме там, 5 січня, в кафе, Зеленського та Єрмака сфотографували за столом з пляшкою алкоголю.


Як зазвичай, у Буковелі президент жив в одному готелі з Ігорем Коломойським, а їхні номери розташовувалися на одному поверсі. У Зеленського знову назвали це збігом.


Після фото в кафе з пляшкою горілки президент ще кілька днів покатався на лижах, охоче фотографуючись з туристами. І тільки 8 січня повернувся до Києва.


19 січня 2022 року Зеленський зробив свою найскандальнішу заяву про “шашлики”, яку йому потім не раз будуть згадувати. Він запевняв українців, що війни не буде, життя триватиме за звичним графіком. “У травні, як завжди − сонце, вихідні, шашлики… влітку − відпустка”. Президент не рекомендував громадянам запасатися продуктами та сірниками, а новини про підготовку Росії до війни пояснив тим, що вороги України хочуть, щоб у українців виникло постійне відчуття тривоги.


Того ж дня, 19 січня, один з найближчих соратників Зеленського, голова парламентської фракції “Слуга народу” Давид Арахамія в інтерв’ю журналу “Фокус” заявив, що “західні ЗМІ розпускають фейки”, і в цілому ситуація нічим не гірша за ту, яка була навесні 2021 року, коли Росія також нібито загрожувала війною. “Пам’ятайте, була ескалація навесні минулого року? Ситуація на сьогоднішній день нічим не гірша за ту, приблизно в тому ж діапазоні. Навіщо нагнітають західні ЗМІ? Важко сказати”, – заявив Арахамія.


23 січня Держдепартамент США повідомив, що частина американських дипломатичних працівників буде евакуйована з Києва, і закликав громадян США за можливості якомога швидше залишити Україну.


25 січня в своєму черговому відеозверненні Володимир Зеленський запевнив співвітчизників, що “ситуація контрольована” і закликав “не вірити фейкам”. Того ж дня він провів зустріч з держсекретарем США Ентоні Блінкеном, де публічно висловив незгоду з прогнозами США та натякнув, що українська розвідка знає ситуацію краще.


“Я думаю, що у нас в цілому той самий порядок денний, але ми все одно хочемо детально обговорити деякі речі, тому що ви далеко за кордоном, а ми тут, і я думаю, що ми знаємо деякі речі трохи глибше про нашу державу”, – заявив Зеленський.


31 січня міністр оборони Олексій Резніков запевнив, що причин для паніки немає, оскільки ситуація ідентична минулорічним маневрам російських військ біля кордонів України.


“У квітні 2021 року бойовий компонент, який мала Росія, складав 126 тисяч осіб. Кількість тоді і зараз пропорційна. Непропорційна реакція… Тоді зухвала поведінка Кремля призвела до того, що вони отримали дзвінок від нового президента Сполучених Штатів, пана Байдена, а потім і зустріч у Женеві… Росія зрозуміла, що ця тактика працює. І восени вона знову до неї повернулася”, – заявив Резніков.


11 лютого німецьке видання Spiegel із посиланням на джерела в федеральному уряді ФРН назвало ймовірну дату нападу Росії на Україну − 16 лютого. Цю інформацію німецьким чиновникам повідомило ЦРУ США.


Коментуючи цей прогноз, секретар РНБО України Олексій Данилов запевнив, що дані американської розвідки невірні: “Ми на сьогоднішній день не бачимо, що широкомасштабне наступлення РФ може початися 16-го чи 17-го числа”.


15 лютого. Міністр закордонних справ Дмитро Кулеба заявив, що все під контролем: “Ситуація безпеки залишається напруженою, але повністю контрольованою. Україна готова до будь-якого розвитку подій”.


Через кілька місяців після початку війни, коли українське суспільство стало все частіше задавати питання, хто винен в тому, що росіяни за лічені дні змогли захопити величезні території, Зеленський нарешті оголосив офіційну версію. За його словами, він умисно не повідомляв про загрозу вторгнення з двох причин: щоб не провокувати масштабну паніку та щоб не завдавати шкоди українській економіці.


“…Якби ми це повідомили – а цього хотіли деякі люди, яких я не буду називати, – тоді я б втратив 7 мільярдів доларів на місяць, починаючи з жовтня минулого року, і в той момент, коли росіяни дійсно атакували, вони б захопили нас за три дні”, − заявив Зеленський в інтерв’ю The Washington Post у серпні 2022 року.


На перший погляд, пояснення президента України має певну логіку. Він побоювався, що мільйони українських громадян, дізнавшись про неминучість війни, масово виїхали б за кордон і підприємства втратили б працівників. Звичайно, можна поставити під сумнів моральну сторону цього рішення. На одній шальці ваг втрата 7 мільярдів доларів для економіки, на іншій — десятки тисяч людей, загиблих у Маріуполі та інших прифронтових містах через відсутність евакуації. Але Зеленський так і не пояснив, чому протягом чотирьох місяців, починаючи з жовтня, він, як Верховний головнокомандувач Збройних сил України, так і не зумів організувати належну оборону тих напрямків, про які попереджала американська розвідка.


Чому не були вивезені в безпечні регіони музейні цінності? Чому не були евакуйовані діти з дитячих будинків? На все це у Володимира Зеленського було достатньо часу. Замість захисту своїх громадян, президент України відпочивав на гірськолижному курорті і фотографувався з туристами.


Людина

№2


18 січня 2022 року, приблизно за місяць до вторгнення, анонімний Telegram-канал “Печерский холм”, близький до колишнього спікера парламенту Дмитра Разумкова, поділився інсайдом. Нібито Єрмак переконав Зеленського та всю його команду, що війни не буде. Тому Україна і не була готова до вторгнення. Ось текст цього посту в Телеграмі:


“До речі, знаєте, що в Офісі Президента України думають про можливість повномасштабного російського вторгнення? Відповідь – нічого не думають. Там твердо впевнені, що ніякого вторгнення не буде.


Саме цим пояснюється те, що чиновники ОП і особисто Зеленський ще не почали вивозити з країни свої сім’ї та те, що ОП з байдужою вальяжністю реагує на новини, на зразок тієї, що ЗСУ забезпечені пальним всього на 30%. Внутрішні проблеми Офісу президента зараз хвилюють більше зовнішніх загроз.


Джерелом такого зразкового оптимізму став голова Офісу президента Андрій Єрмак. Він переконав всю свою команду, що з росіянами він давно все порішав, що Україні нічого не загрожує, а всі переміщення російських військ це виключно гра на нервах Європи. Мовляв, це щоб від загрози війни стрибали ціни на газ на європейських біржах і щоб непокірна Європа погодилася на запуск газопроводу “Північний потік 2”. Який, звичайно, не запустять, бо Єрмак уже і там домовився.


Оптимізмом Єрмак зумів заразити своє оточення настільки, що в фракцію “Слуга народу” у Верховній раді і в партійні центри на місцях стабільно надсилають повідомлення: “Без паніки. У нас все під контролем. Хвилюватися немає причин”.


Як це все коментувати, ми не уявляємо. Насувається питання, а що робити Зеленському, якщо раптом виявиться, що голова його офісу… помилився? М’яко кажучи…”


Звичайно, дії Єрмака можна списати на некомпетентність, враховуючи, що ця риса характерна для багатьох людей з команди Зеленського. Тим більше що сам Єрмак розповідав, що “до останнього не вірив” у можливість вторгнення росіян.


Однак, не слід забувати, що точну інформацію про запланований напад Зеленський отримав, як мінімум, за дві доби до початку війни. Не кажучи вже про дані американської розвідки, починаючи з жовтня-листопада.


Дві доби — це багато чи мало? Цього достатньо, щоб підірвати мости на кордоні з Кримом і перекинути частину військ на кордон з Білоруссю. Тим не менше, Офіс президента в особі Єрмака і Зеленського навіть у ті останні дні забороняв проводити будь-які дії, які могли б значно підвищити обороноздатність країни. У серпні 2022 року радник голови Офісу президента Михайло Подоляк пояснив це тим, що вони “психологічно не були готові підривати мости”.


“Того ранку 24 лютого ми психологічно не були готові підривати мости. Перші кілька годин думали: ми вкладали кошти в комфорт для людей, як тепер руйнувати все це? Ми ж думали, що з того боку теж люди, що вони будуть дбайливо ставитися до будинків, мостів та іншої інфраструктури”, − розповів Подоляк.


Зверніть увагу: Подоляк умисно маніпулює датою. Мова не йде лише про ранок 24 лютого. І Єрмак, і Зеленський уже 22 лютого точно знали, що через два дні почнеться війна. Яку роль зіграв Андрій Єрмак у тому, щоб Україна не була готова до вторгнення? Без будь-яких сумнівів, його роль була ключовою, оскільки голова Офісу президента мав великий вплив на некомпетентного Зеленського.


Хто ж такий Андрій Єрмак і чому багато хто в Україні звинувачує його в зраді, а не в банальних помилках?


Андрій Єрмак народився в 1971 році в Києві. Його мати – росіянка з Санкт-Петербурга. Батько в 80-х роках деякий час працював у радянському посольстві в Афганістані. Через це деякі українські журналісти натякали на зв’язок батька Єрмака з КДБ. Але сам Андрій Єрмак категорично це заперечує. За його словами, батько в Афганістані був технічним спеціалістом і до радянської спецслужби відношення не мав.


В 1995 році, після закінчення юридичного факультету Інституту міжнародних відносин Київського університету, Андрій Єрмак почав працювати адвокатом. Два роки потому заснував юридичну фірму, яка спеціалізувалася на захисті інтелектуальних прав. Клієнтами Єрмака, за його словами, були представники Disney, Pixar і Universal.


Слід зазначити, що захист авторських прав – не найприбутковіший бізнес в Україні. Свої перші великі гроші Андрій Єрмак, скоріше за все, заробив на лобіюванні інтересів власників малого бізнесу в Києві. До 2006 року в столиці працювали приблизно 3500 малих об’єктів торгівлі. Відкриття торгового кіоску площею 4-6 квадратних метрів коштувало тоді не більше 10 тисяч доларів. Кожен кіоск приносив, щонайменше, 500 доларів чистого прибутку щомісяця.


Після того, як мером Києва обрали Леоніда Черновецького, його команда значно розширила видачу дозволів на відкриття торгових кіосків. За п’ять років їх кількість зросла втричі: до 12 000. Більшість з тих, хто отримав такий дозвіл, навіть не займалися бізнесом самостійно: вони здавали кіоски іншим підприємцям в оренду.


У 2010 році влада в київській мерії змінилася. Замість втікача за кордон Черновецького виконуючим обов’язки міського голови став Олександр Попов з команди Януковича. В 2011 році новий мер вирішив змінити правила роботи кіосків. Тепер від їхніх власників вимагали платити за користування столичною землею.


Зміна правил не сподобалася підприємцям. Вони почали проводити акції протесту та об’єдналися в громадську організацію під назвою “Асоціація власників малого бізнесу та малих архітектурних форм”. Її очолив юрист Андрій Єрмак.


Нова організація почала захищати інтереси столичних підприємців. Наприклад, вона оскаржувала рішення Київської міської ради про заборону торгівлі алкоголем і сигаретами в кіосках. За юридичну підтримку кожен власник торгового кіоску платив Єрмаку щомісячні внески.


У 2013 році майбутній голова Офісу президента деякий час працював керуючим магазином елітного одягу “Санахант”. Єрмак стверджує, що тільки надавав бізнес-консультації власнику магазину, але не був штатним співробітником цієї компанії.


Далі кар’єра Андрія Єрмака різко пішла вгору. Він став кінопродюсером, брав участь у створенні трьох досить успішних фільмів: “Сквот 32”, “Правило бою” та “Межа”. З 2016 року продюсерська компанія Єрмака Garnet International Media Group отримала від держави більше 53 мільйонів гривень (приблизно 2 млн доларів) на виробництво та рекламу фільмів.


З Зеленським Андрій Єрмак познайомився у 2010 році, коли комік несподівано став генеральним продюсером телеканалу “Інтер”. Відомо, що багато років вони регулярно спілкувалися та підтримували дружні стосунки. Є навіть фотографія, зроблена в 2016 році у ресторані французького міста Канни, де Єрмак вечеряє за столом з Володимиром та Оленою Зеленськими.


До свого призначення на посаду голови офісу президента Андрій Єрмак був практично не відомий широкій публіці: в той час навколо Зеленського були більш колоритні персонажі. Журналісти тоді любили обговорювати Андрія Богдана — колишнього адвоката Коломойського, який у червні 2019 року став головою Офісу президента.


На відміну від Зеленського, який успішно жартує тільки за заздалегідь написаним сценарієм, Богдан був справжнім фонтаном гумору. Він мало нагадував адвоката і тим більше впливового політика. У Богдана була настільки характерна для комедійного артиста зовнішність, що навіть на фоні Зеленського він справляв враження людини, яка зовсім випадково потрапила в політику.


Зеленський і Богдан працювали разом усього півроку. Вже восени 2019 року в пресу потрапила інформація про те, що більшу частину обов’язків Богдана виконує його заступник Андрій Єрмак. Достеменно невідомо, що послужило причиною, чому Зеленському стало некомфортно працювати з адвокатом свого улюбленого олігарха, але в лютому 2020 року Богдан був змушений написати заяву про відставку. Головою Офісу президента став Єрмак.


Таємна зустріч в Омані


Перша підозра в тому, що у Андрія Єрмака є неофіційні канали зв’язку з Кремлем, з’явилась на початку січня 2020 року, коли Зеленський здійснив дуже дивну поїздку в Оман. Факти свідчать, що в цій близькосхідній країні президент України зустрівся з високопоставленим представником Путіна, найімовірніше, це був секретар російської Ради безпеки Микола Патрушев.


Хронологія цього вояжу досить заплутана, але соцмережі та сучасні технології значно спростили роботу журналістів. За офіційною версією, новий 2020 рік Зеленський разом із сім’єю зустрів у державній резиденції Синьогора в Карпатах. Проте вже 1 січня його помітили за кілька десятків кілометрів, на гірськолижному курорті Буковель. Коломойський тоді також був у Буковелі, але справа не в цьому.


Кілька днів Зеленський катався на лижах і фотографувався з туристами. Все йшло до того, що після тривалих зимових канікул 8 січня він повернеться до Києва. І раптом ранком 5 січня президента сфотографували в столиці близькосхідної держави Оман, на території п’ятизіркового Al Bustan Palace Ritz-Carlton Hotel. Як з’ясувалося пізніше, це був приватний візит, витрати на який нібито оплатила дружина Зеленського. Хоча спочатку в Офісі президента стверджували, що в Оман голова держави прилетів для обговорення торгово-економічного співробітництва двох країн, зміцнення дипломатичних відносин і залучення інвестицій.


За даними журналістів Радіо Свобода, 7 січня в Оман прилетів бізнес-джет з номером T7-GEM. Цей літак належав Віктору Медведчуку: неофіційному представнику Путіна в Україні. Через кілька годин в аеропорт столиці Омана Маскат з Москви прилетів бізнес-джет Bombardier з номером 9H-VJN. Важлива деталь: у цього літака не було замовлень кілька днів, і з 4 січня він перебував у Стокгольмі. 7 січня літак летить у Москву, приймає когось на борт і вже через 2 години вилітає в Оман.


Ранком 8 січня в Тегерані іранська ППО помилково збиває український пасажирський літак авіакомпанії МАУ. Загинув екіпаж і всі пасажири, переважно громадяни Ірану, які летіли через Київ у Торонто. Здавалося б, після такої катастрофи президент має негайно повернутися назад до Києва. Але Зеленський не поспішає в Україну. Весь день він проводить в Омані, а до Києва повертається вночі 9 січня, через 19 годин після авіакатастрофи з українським літаком.


Далі найцікавіше. Очевидно, 8 січня між Зеленським і таємною делегацією з Москви відбуваються переговори, після яких бізнес-джет Медведчука, який прилетів з Києва, забирає невідомих пасажирів і летить у Москву. А літак з номером 9H-VJN, який днем раніше прилетів з Москви, везе Зеленського з Єрмаком до Києва.


Журналісти української редакції Радіо Свобода стверджують, що на переговори з Зеленським і Єрмаком прилетів Микола Патрушев. Однак, жодних доказів цьому вони не надали. Судячи з усього, в Омані справді відбулися неофіційні переговори між Росією і Україною. Які, очевидно, завершилися безрезультатно, оскільки подальші події свідчили про відсутність прориву в відносинах між двома країнами.


Версія про зраду Єрмака


Серед українських блогерів давно поширена конспірологічна теорія про те, що Андрій Єрмак — агент російської розвідки під позивним Козир. Щоправда, жоден з них так і не зміг надати хоч якісь докази цієї версії. Однак, якщо спостерігати за політичною діяльністю Єрмака, не можна не помітити, що він дійсно дуже прихильно ставився до Росії. Принаймні, до війни.


Наприклад, у вересні 2019 року Андрій Єрмак у розмові з повіреним у справах США в Україні Вільямом Тейлором та колишнім спецпредставником США з питань України Куртом Волкером прямо звинуватив колишнього президента Порошенка у війні на Донбасі. При цьому зробив це настільки емоційно, що ніхто з учасників цієї розмови не сумнівався, що Єрмак справді в це вірить.


Під час зустрічі з Єрмаком Волкер натякнув йому на те, що необхідно відмовитися від ідеї кримінального переслідування Порошенка. У відповідь Андрій Єрмак витягнув з кишені мобільний телефон і, показуючи фотографію свого брата, пораненого на Донбасі, заявив, що за це відповідальний Порошенко. Як згадує Вільям Тейлор, тоді він переконався, що у Єрмака на емоційному рівні глибока злість на Порошенка.


Звинувачувати колишнього президента у війні на Донбасі — досить дивна позиція, враховуючи, що Петро Порошенко зайняв свою посаду в червні 2014 року, в той час як активні бойові дії на Сході почалися в квітні. По суті, Андрій Єрмак повторював тези російської пропаганди, які також звинувачували у війні зовсім не Путіна, а українських політиків. І за словами Тейлора, він щиро в це вірив.


До речі, героїчний брат голови офісу президента Денис Єрмак у березні 2020 року був звинувачений журналістами та опозиційним депутатом Гео Леросом у організації схеми торгівлі державними посадами. Його розмови, де він обговорював із претендентами, скільки коштуватиме та чи інша керівна посада, були записані на відео. Звичайно, українських правоохоронців ці відеозаписи не зацікавили і жодної відповідальності за свої дії Єрмак-молодший не поніс.


Ще один штрих до портрету Андрія Єрмака додає “справа вагнерівців” або Вагнергейт. Факти свідчать, що саме він зірвав цю операцію, коли наполіг на її перенесенні. В результаті план українських спецслужб не спрацював і російські бойовики уникли арешту в Україні.


Коротко про те, що собою уявляла “справа вагнерівців”. Влітку 2020 року Головне управління розвідки Міністерства оборони України спільно зі Службою безпеки України розробило операцію по затриманню 33 учасників групи “Вагнера”. До їхнього числа входили, зокрема, і ті, що брали участь у збитті військового літака Іл-76 під Луганськом у червні 2014 року, а також потенційно важливі свідки у справі збитого “Боїнга” рейсу MH17.


Російських бойовиків мали арештувати в Києві за допомогою вимушеної, начебто аварійної посадки літака Turkish Airlines, що слідував за маршрутом з Мінська до Стамбула. За кілька місяців до цього агенти української розвідки розмістили в Росії фейкові оголошення про працевлаштування в сфері безпеки у Венесуелі. Претендентам обіцяли зарплату в розмірі кількох тисяч доларів на місяць. Але була одна умова: перевагу отримували ті кандидати, хто мав досвід участі в бойових діях. Так серед кількох сотень охочих росіян агентам ГУР та СБУ вдалося відокремити тих, хто їх найбільше цікавив: учасників групи “Вагнер”.


Зеленського проінформували про майбутню спецоперацію 15 червня 2020 року. Президент схвалив операцію і попросив підготувати план. Цей документ був розглянутий і затверджений міністром оборони 1 липня 2020 року. Після цього два старші офіцери, відповідальні за операцію: Василь Бурба — голова ГУР, та Руслан Баранецький — заступник голови СБУ, регулярно приходили до Зеленського з доповідями. Однак 23 липня 2020 року, під час затвердження остаточного плану в Офісі Президента, Андрій Єрмак наполіг на перенесенні дати проведення операції з 25 липня ще на тиждень.


Варто відзначити, що 25 липня автобус з вагнерівцями перетнув кордон між Росією і Білоруссю. Згідно з попереднім планом, цього ж дня вони мали вилетіти до Стамбула, а потім до Каракаса. Замість цього бойовиків поселили в одному з пансіонатів поблизу Мінська. Нову дату вильоту призначили на 30 липня.


Вранці передостаннього дня перебування вагнерівців у пансіонат увірвалися білоруські спецпризначенці. Найманців затримали нібито за звинуваченням у підготовці заворушень у Мінську, але пізніше всіх їх повернули до Росії.


Як з’ясувалося, причиною зриву спецоперації став телефонний дзвінок Зеленського білоруському диктатору Олександру Лукашенку. Зеленський визнав це лише після багатьох місяців брехні та заперечень. У жовтні 2021 року, під час брифінгу в Трускавці президент України розповів, що справді телефонував Лукашенку та повідомив його про те, що поблизу Мінська перебувають бойовики з групи “Вагнера”. На що Лукашенко відповів: “Ми зробимо все можливе”.


Спочатку в Офісі президента стверджували, що ніякої операції з затримання вагнерівців взагалі не було. Потім з’явилася нова версія: спецоперація готувалася, але іноземними спецслужбами, які хотіли втягнути Україну в проблеми, які нам абсолютно не потрібні. Лише після свідчень начальника Головного управління розвідки Міноборони Василя Бурби, який публічно повідомив деякі деталі проваленого плану по затриманню російських бойовиків, президент змушений був визнати правду. Бурбу, який закликав парламент створити слідчу комісію за фактом державної зради, миттєво звільнили з посади. Також у нього забрали службове житло і державну охорону. Щоправда, після розголосу в ЗМІ охоронців потім повернули.


Чому Зеленський провалив спецоперацію українських спецслужб? За його словами, він не хотів погіршувати стосунки з Росією напередодні переговорів з Путіним. Звичайно, як Верховний головнокомандувач і обраний голова держави, президент має право на подібні політичні рішення. Але можна бути на 100% впевненим, що без порад Єрмака тут не обійшлося.


Андрію Єрмаку не обов’язково бути агентом ФСБ, щоб підштовхувати Зеленського до дій, вигідних Росії. Наразі ми поки не знаємо, чи справді він працює на Кремль, чи просто має проросійські погляди, які після початку повномасштабної війни ретельно приховує під маскою патріотизму.


І ось почалася війна…


Чим далі ми від дня повномасштабного вторгнення, тим більше Зеленський та його друзі намагаються міфологізувати події тих днів на свою користь. Але факти свідчать, що війна не була для президента несподіванкою. Ще 18 січня про план Путіна у всіх деталях розповів голова ЦРУ Вільям Бернс під час свого візиту в Київ. 27 січня 2022 року в телефонній розмові Байден знову попередив Зеленського, що війна “майже неминуча, як тільки трохи пізніше в лютому ґрунт достатньо промерзне”. І хоча український президент тоді намагався заперечити цей прогноз, посилаючись на свої дані, він чудово знав усю необхідну інформацію та весь масштаб ризику.


Навіть якщо врахувати наївність і некомпетентність Зеленського, все одно він, принаймні, з 22 лютого знав про невідворотність нападу. У той день українська розвідка дізналася, що російські військові на кордоні з Україною почали отримувати бойові накази. Тим не менш, Зеленський досі робить вигляд, що початок війни став для нього шоком.


М’яко кажучи, це не зовсім так. Можна погодитися тільки в одному: президент не був готовий до війни. Він свідомо та добровільно саботував виконання комплексу дій, який міг мінімізувати наслідки російського вторгнення. Ось тут хотілося б процитувати пункт 20 статті 106 Конституції України:


“Президент приймає згідно із законом рішення про загальну чи часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі ЗАГРОЗИ НАПАДУ, небезпеки для державної незалежності України”.


Не треба бути великим аналітиком та експертом, щоб зрозуміти, яку фатальну помилку допустив президент Зеленський. Знехнувавши безпекою своїх громадян, він прирік сотні тисяч українців до окупації, десятки тисяч мирних громадян загинули.


Представники команди Зеленського неодноразово відзначали “безстрашність” президента. Очевидно, натякаючи на те, що після початку війни він відмовився від пропозиції американців евакуювати його в безпечний регіон: у Львів чи інший населений пункт Західної України. Ця інформація 25 лютого 2022 року з’явилася на сайті The Washington Post з посиланням на американських посадовців та членів Конгресу.


“Представники американських влади розмовляли з Зеленським з питань безпеки, зокрема про найбезпечніші місця для перебування президента, щоб гарантувати безперервність керівництва державою”, − заявив неназваний представник Білого дому.


Але через кілька місяців, знову ж таки, видання The Washington Post, яке й розповіло про пропозицію евакуації, додало до цієї картини важливі додаткові деталі. У статті від 24 вересня 2022 Пол Зонне та Ізабель Хуршудян написали, що Зеленський висловив готовність піти у відставку або ЗАЛИШИТИ КИЇВ, якщо це допоможе завершити війну:


“У перші години війни, коли західні чиновники закликали його евакуюватися, Зеленський сказав їм, що з радістю піде або подасть у відставку, якщо це покладе кінець війні”.


За бажанням ці слова можна по-різному інтерпретувати. Але слід зауважити, що Володимир Зеленський зараз ретельно уникає будь-якої згадки про те, що він все ж таки розглядав можливість втекти з Києва і залишити свій пост.


Інсайдери з Офісу президента стверджують, що в перші дні війни Зеленський просто не знав, що робити, і деякі люди з його оточення всерйоз розглядали можливість примирення з Путіним навіть ціною територіальних поступок. Однак він не пішов на це з двох причин: втеча глави держави могла повернути країну в стан, подібний до лютого 2014 року. Іншими словами, від’їзд Зеленського опозиція могла трактувати як зраду. Був ризик, що Порошенко візьме під контроль парламент і стане виконуючим обов’язки президента. Ще одна причина полягала в тому, що головнокомандувач ЗСУ генерал Залужний пояснив Зеленському, що ситуація не безнадійна.


Що ж відбувалося в Україні у момент вторгнення? Наведу лише окремі факти:


На кордоні з Білоруссю українських військ практично не було, тільки прикордонники. Росіяни спокійно увійшли на територію України через Чорнобильську зону відчуження і почали просуватися дорогами до Києва. 72-у бригаду ЗСУ, яка мала захищати столицю, перекинули в бік Ірпеня тільки 23 лютого.


За кілька днів до початку війни майже всі підрозділи Національної гвардії були виведені з аеродрому Гостомель. На аеродромі, який, за даними американської розвідки, був однією з головних цілей росіян, залишили всього 150 солдатів для охорони.


Київський аеропорт Жуляни взагалі не мав військової охорони: ні поліції, ні Національної гвардії. Для захисту від можливого десанту генерал Сергій Кривонос наказав облити злітно-посадкову смугу Жулян машинною олією.


За тиждень до вторгнення Залужний отримав наказ перекинути 92 бригаду ЗСУ з Харківського напрямку на Донбас. Головнокомандувач ЗСУ не виконав це розпорядження президента і залишив військових біля Харкова. Завдяки цьому Залужний врятував друге за чисельністю місто України від окупації.


Цікаво, що 20 січня 2022 року, за місяць до війни, Володимир Зеленський в інтерв’ю The Washington Post припустив, що “Харків може бути окупований”. Ці слова викликали настільки великий резонанс в Україні, що навіть цілком лояльний президенту мер Харкова Ігор Терехов висловив своє обурення.


Майже все західне озброєння: переносні ракетні комплекси Javelin, NLAW та Stinger, передані Великою Британією і США на момент вторгнення, перебували на складах Яворівського полігону поблизу польського кордону. Збройним силам було передано всього кілька одиниць.


Задум росіян на київському напрямку читався досить легко. У Кремлі настільки переоцінили свої сили, що сподівалися повторити вторгнення 1968 року в Чехословаччину. Російський спецназ мав швидко захопити аеродроми Гостомель і Васильків, після чого ці аеродроми мали безперервно приймати військово-транспортні літаки з тисячами десантників. Київ хотіли заблокувати з трьох сторін: півночі, заходу та сходу. Кремлівські стратеги сподівалися, що українські війська не будуть чинити опір.


Цей план виправдався лише частково. Російські війська справді майже дійшли до Києва. На сході вони закріпилися в селах біля міста-супутника Бровари, але в саме місто не заходили. На півночі вони увійшли в місто-супутник Буча (15 км від Києва), але в сусідньому Ірпені їм закріпитися не вдалося. Росіяни кілька разів переходили Житомирську трасу, що веде з Києва на захід. Але далі на південь, у напрямку Боярки та Василькова, їм пройти не вдалося. У ніч на 26 лютого біля військового аеропорту у Василькові росіяни висадили десант із парашутів. Усю ніч тривав бій, окупантам не вдалося захопити аеродром. Тієї ж ночі український Су-27 збив російський військово-транспортний літак Іл-76 із кількома десятками десантників на борту.


Що стосується аеропорту Гостомель, який в мирний час служив базою для найбільшого у світі транспортного літака “Мрія” та інших літаків виробництва заводу Антонова, то бої за нього почалися 24 лютого. У цей день 34 російські вертольоти Ка-52 та Мі-8 висадили на його території близько 300 десантників. Під час польоту через Київське водосховище кілька вертольотів були збиті, але це не завадило росіянам захопити аеродром.


Ввечері 24 лютого українські військові відбили аеродром, однак росіяни захопили його вдруге, вже за допомогою сухопутних військ. Час йшов, але Гостомель так і не почав приймати військово-транспортні літаки з російським десантом, оскільки ЗСУ артилерійськими обстрілами пошкодили його злітно-посадкову смугу. У боях за аеродром був знищений літак Ан-225 “Мрія”. За офіційною українською версією, у цьому винні росіяни.


На думку експертів, нездатність захопити аеродроми в Гостомелі та Василькові стала важким ударом для російського військового керівництва, оскільки у них просто не було запасного плану по захопленню Києва.


Практично всюди росіяни зустрічали жорсткий опір українських військ. 25 лютого ситуацію ускладнив підрив дамби на річці Ірпінь. Вода з Київського водосховища перетворила маленьку річку на велику природну перешкоду. Через це росіяни не змогли увійти в Київ та Вишгород з півночі. З заходу, по Житомирській трасі, дорога до столиці також була закрита: біля села Стоянка українці підірвали міст.


Не маючи змоги прорвати оборону біля Ірпеня, на початку березня російські окупаційні війська вирішили зосередитися на просуванні до Києва через село Мощун, розташоване на північному заході, на півдорозі між Ірпенем та Вишгородом. Битва за Мощун стала однією з найкривавіших на першому етапі війни, у ній загинуло десятки бійців з обох сторін. ЗСУ утримали позиції і 16 березня вибили росіян з села. Через кілька днів українські підрозділи за підтримки важкої артилерії відтіснили російські війська до річки Ірпінь.


Битва за Київ завершилася для росіян поразкою. Путін зрозумів, що його план не спрацював, і захопити Київ не вдасться. Кремль не готувався до справжньої війни: розрахунок був тільки на те, що ЗСУ не витримають навіть кілька днів, Зеленський втече зі столиці, а російська армія триумфально проведе парад перемоги на Хрещатику. За відсутності запасного плану, 29 березня російський Генштаб почав виводити військових з-під Києва для посилення своїх позицій на Сході та Півдні України. На цих напрямках окупантам вдалося захопити величезні території, які тепер треба було втримувати будь-якою ціною.


Різанина в Бучі, що змінила характер війни


Вбивство російськими солдатами понад 1000 мирних жителів Київської області, з яких близько 500 жили в маленькому місті Буча, шокувало весь світ. Особливістю цієї різанини було те, що вбивства не сталися одномоментно. Російські військові вбивали мирних українців кілька тижнів березня 2022 року. Більшість жертв були застрелені, десятки людей перед смертю піддавалися тортурам, зафіксовані випадки зґвалтувань.


Досі немає однозначної думки щодо причин цього насильства та яка була позиція російських командирів щодо дій своїх підлеглих. Відомо лише одне: офіцери не тільки не перешкоджали немотивованому насильству проти мирних жителів Бучі, але й самі скоювали вбивства.


У російської пропаганди та політики Кремля щодо українського питання є одна особливість. Вона передбачає, що російськомовне населення Донбасу є етнічними росіянами, а україномовне населення нібито вороже до Росії. Очевидно, це вплинуло на мотивацію дій російських військових проти місцевих жителів. Крім того, окупанти були роздратовані тим, що за кілька днів до окупації Бучі українські війська розгромили кілька російських військових колон. Одна з них була спалена на підступах до Ірпеня, інша — у самій Бучі, на вулиці Вокзальній. Не слід виключати версію, що вбивства в Бучі здійснені за наказом придушити будь-який опір місцевого населення, незважаючи на втрати серед цивільних осіб.


Масові вбивства чоловіків, жінок і дітей у Київській області слід розділити на кілька груп:


Хаотичний розстріл випадкових громадян, які на автомобілях або велосипедах проїжджали або йшли пішки в зоні видимості російських військових. До цієї групи відносяться не тільки вбиті на вулицях Бучі, а й ті, хто намагався евакуюватися в безпечні райони. Жертвами цих злочинів стали десятки автомобілістів, більшість з яких вбиті на Житомирській трасі. Вони намагалися виїхати з Києва на захід України, але не знали, що вздовж траси М-03 стоять російські війська. Ще не менше десяти цивільних були розстріляні на Варшавській трасі поблизу Ворзеля. Росіяни усвідомлювали, що вчиняють злочини: після вбивств вони спалювали автомобілі та тіла, щоб приховати сліди вбивств.

Немотивовані вбивства мирних людей. До цієї категорії належать випадки, коли російські військові вбивали чоловіків, жінок та навіть підлітків під час обшуку їхніх будинків або при спробі вийти зі свого будинку на вулицю. Існують численні свідчення очевидців, коли мешканців Бучі вбивали лише за те, що вони виходили з дому за продуктами або дровами. Деякі з них загинули від рук снайперів, які таким чином розважались або вдосконалювали свої навички.

Вбивства мирних громадян, переважно чоловіків, за підозрою в проукраїнській позиції. Вже 4 березня, майже відразу після початку окупації Бучі, російські військові приступили до пошуку громадян за заздалегідь підготовленими списками. Вони перевіряли кожен будинок і проводили фільтрацію, шукаючи колишніх військовослужбовців української армії та цивільних осіб, які підтримували ЗСУ. Знайдених страчували, багатьох жертв перед вбивством піддавали тортурам. Росіяни вбивали будь-кого, хто здавався їм підозрілим. Наприклад, жителя Бучі Павла Власенка затримали за те, що він носив штани в стилі мілітарі, які належали його сину – звичайному охоронцю. Коли тіло вбитого Власенка пізніше знайшли, на ньому були сліди опіків. 12 березня вистрілом у голову був убитий ще один житель Бучі – Ілля Навальний. Він не належав до українських військових або місцевих політичних активістів. Росіянам просто не сподобалося його прізвище, бо воно було таке саме, як у давнього ворога Путіна Олексія Навального.

Вбивства, скоєні під час мародерства або після зґвалтувань. Відомо принаймні про двох жінок, які були вбиті після зґвалтування російськими солдатами в Бучі. Всього, за даними української прокуратури, станом на кінець 2022 року зафіксовано 62 випадки зґвалтувань, скоєних окупантами.


8 серпня 2022 року офіційні українські влади опублікували кількість загиблих серед мирного населення у місті Буча: 458 тіл (419 зі слідами стрільби, тортур або насильницьких травм) і 39 тіл, ймовірно, померлих під час окупації з природних причин. З них 366 були чоловіками, 86 жінками. Стать п’ятьох загиблих не ідентифіковано через поганий стан залишків тіл. Дев’ять були дітьми. 50 тіл залишаються невпізнаними разом з частинами тіл і попелом.


Крім Бучі, вбивства мирного населення під час окупації були зафіксовані в інших населених пунктах Київської області. Наприклад, у маленькому місті Бородянка під час окупації загинули 162 жителі (з яких 48 знайдені під завалами будинків, зруйнованих російською авіацією) і 28 зникли безвісти. Серед убитих у Бородянці багато молодих чоловіків, застрелених у голову.


Реакція російської влади на оприлюднення інформації про масові вбивства в Бучі була передбачувано цинічною. 3 квітня 2022 року Міноборони РФ заявило, що за час перебування Бучі під контролем Збройних сил Росії жоден місцевий житель не постраждав від будь-яких насильницьких дій.


Оскільки фотографії трупів на вулицях Бучі швидко розповсюдилися по сайтах світових ЗМІ, через деякий час, замість тотального заперечення Кремль був змушений представити нову версію подій. 12 квітня Володимир Путін заявив, що всі зображення та відеозаписи нібито загиблих у Бучі є фейком, “інсценуванням Заходу”. Паралельно прокремлівські ЗМІ вигадали ще одну версію: газета “Комсомольская правда” написала, що вбивства цивільних у Бучі все ж були, але їх скоїли українські націоналісти, вже після того, як російські війська покинули місто.


Мабуть, зайвим буде говорити, що цей потік брехні повністю спростований у кількох незалежних розслідуваннях, включно з The New York Times та CNN.


Масові вбивства в Бучі та інших містах і селах Київської області показали суспільству та владі, що ця війна має за мету знищення української нації. Подібна Буча, тільки в тисячу разів більше, чекала й Київ у разі окупації. На щастя, завдяки героїзму Збройних сил України мешканці столиці уникнули цього.


Що насправді сталося на півдні


23 лютого 2022 року. За день до вторгнення на кордоні з Херсонською областю росіяни на своїх контрольно-пропускних пунктах без будь-яких пояснень припинили пропускати людей в Крим та назад. Ще раніше українські морпіхи помітили, що противник розміновує окуповану територію перед своїм КПП.


Того ж дня, 23 лютого, командування українських військ у Херсонській області отримало інформацію, що противник може здійснити провокацію: сам обстріляє хімічний завод “Титан”, розташований на контрольованій ним території, щоб звинуватити в цьому Україну. І цей випадок може бути використаний як аналог Гляйвіцької провокації 1939 року, коли Гітлер знайшов привід розпочати війну проти Польщі.


24 лютого, близько 4 години ранку, українські військові зафіксували в Криму зліт більше тридцяти військових літаків. Спочатку вони кружляли над територією півострова, очевидно, будуючись у бойовий порядок. Після цього літаки розлетілись над Азовським та Чорним морями та почали масований пуск ракет.


Перший ракетний удар припав на місця дислокації українських підрозділів, по командних пунктах, по стартових позиціях та пунктах управління ППО, по аеродрому в Мелітополі. Фактично, майже по всіх військових об’єктах в Херсонській та Запорізькій областях. О 4:30 ранку російські окупанти обстріляли ракетами “Калібр” Чорнобаївський аеропорт у Херсоні. Але на той момент українські вертольоти вже були переміщені в інші місця.


Приблизно в той же час українському командуванню надійшла інформація від командира 137-го батальйону полковника Римаренка. Він повідомив, що росіяни розпочали вогневий наліт, обстріл артилерією передових позицій ЗСУ на Каланчакському та Чонгарському КПП.


Провал оборони на півдні України мав катастрофічні наслідки. Незважаючи на те, що чисельно невеликі українські війська на кордоні з Кримом завзято чинили опір, росіянам без особливих зусиль вдалося прорвати оборону, вийти на оперативний простір, і вже о 10 годині ранку досягти міста Нова Каховка. Там вони захопили греблю Каховської ГЕС та систему споруд Північнокримського каналу, по якому постачається вода з Дніпра в Крим.


Того ж дня, 24 лютого, російські війська дісталися до Херсона. Приблизно об 11 годині ранку російський десант, висадившись з вертольотів, зайняв позиції в районі Антонівського мосту. Закріпитися їм не вдалося, оскільки вони ще не контролювали західну частину мосту в Херсоні, а зі сходу на міст проривалися українські підрозділи, які не хотіли потрапити в оточення на лівому березі Дніпра.


Близько 8 вечора, 24 лютого, танкова група ЗСУ знищила російських десантників біля Антонівського мосту та зайняла оборону. Після цього колона українських військ майже годину переходила по мосту з лівого на правий берег Дніпра.


Вночі з 24 на 25 лютого росіяни здійснили авіаналіт на позиції ЗСУ біля Антонівського моста, після чого розпочали штурм. Українці відступили вглиб Херсона.


Ранком 25 лютого з’явилася інформація, що російська армія перейшла Дніпро через греблю в Новій Каховці та рухається до Херсону по суші з північного сходу, в тил української оборони. ЗСУ довелося відступити до Чорнобаївки, а згодом у бік Миколаєва.


Окупанти не поспішали заходити в Херсон, віддаючи перевагу оточенню міста та просуванню до Миколаєва. Повністю обласний центр був захоплений 1 березня. Організованої оборони Херсона не було, за винятком несподіваного бою добровольців у Бузковому парку, на вулиці Нефтяників. Невелика група з декількох десятків місцевих чоловіків, за кілька днів до цього вступивших у територіальну оборону, намагалася зупинити російську колонну. Оскільки у них була тільки легка зброя (рушниці, кілька автоматів і коктейлі Молотова), ця спроба була заздалегідь приречена. Того дня в парку загинуло близько 30 бійців тероборони.


Варто зауважити, що 24-25 лютого українські війська досить успішно завдавали авіаударів по колонах російських військ у Херсонській області. На відео, опублікованих в інтернеті, можна побачити більше десяти одиниць знищеної військової техніки з літерою Z на дорозі між селом Раденськ та Олешками. Ще одна колона була знищена біля села Великі Копані. Також був бій на одній із вулиць міста Олешки.


Стратегічний план росіян полягав у швидкому просуванні до кордону з Молдовою. Тоді українські війська в Одеській області були б відрізані від основних сил у центрі країни. Якби це сталося, Україна втратила б усе чорноморське узбережжя. Швидкий наступ російських військ зазнав невдачі біля Миколаєва — наступного за Херсоном обласного центру.


Як згадує генерал ЗСУ Дмитро Марченко, коли він 25 лютого терміново прибув до Миколаєва, місто було охоплене панікою. На одній з вулиць у центрі міста він навіть побачив, як якийсь чоловік знімає з будинку синьо-жовтий український прапор. Коли Марченко, вийшовши з машини, запитав, чому він це робить, чоловік відповів: “Так вони вже Херсон взяли, завтра тут будуть!”


Окупанти наступали двома групами. Близько 2000 одиниць техніки, включаючи танки та броньовані машини, рушили з Херсона на Миколаїв. Друга група: ще 1200–1300 одиниць техніки, почала обхід на півночі в бік Молдови.


Про той хаос, що панував у перші дні війни, найкраще свідчить нарада військових у Миколаєві. Коли Марченко, якого відправили з Києва організувати оборону міста, запитав одного з командирів про його бойове завдання, той відповів: “Кругова оборона моєї військової частини”. Шокований генерал перепитав: “А хто місто буде захищати?”


Миколаїв був врятований від окупації дивом. Марченко зміг швидко побудувати укріплення на околицях за допомогою екскаваторів, зібраних з усього міста. На відстані 70 кілометрів від Миколаєва, біля міста Вознесенськ, бійці 80-ї окремої десантно-штурмової бригади ЗСУ підірвали міст через ріку Мертвовід. Це зупинило подальше просування механізованих колон ворога і не дозволило їм захопити Південноукраїнську АЕС. Закріпитися біля Вознесенська їм також не вдалося.


Максимальним досягненням росіян на цьому напрямку стала десантна операція в аеропорту Миколаєва. Але українські війська змогли вибити окупантів з аеропорту. Не виконавши наказ про оточення Миколаєва і вихід до кордону з Молдовою, росіяни повернулись назад у Херсонську область.


На іншому боці півдня України, у напрямку Бердянська та Маріуполя, події розгорталися більш драматично. Після коротких боїв на кордоні з Кримом росіяни прорвали оборону ЗСУ і через кілька годин вийшли до околиць Мелітополя. Варто зазначити, що на момент початку війни від Криму до Мелітополя взагалі не було українських військ. У самому місті знаходився невеликий гарнізон, якому вдалося на короткий час затримати росіян. Жодної бригади, яка могла б прикрити Маріуполь з боку Криму, поблизу Мелітополя або Бердянська не було.


26 лютого залишки українських військ відступили з Мелітополя на північ, у Василівку, а потім у село Кам’янське Запорізької області, де вони змогли закріпитися і не пустити ворога далі на північ, у Запоріжжя. Захоплення Мелітополя означало, що 500-тисячний Маріуполь приречений потрапити в оточення.


Чому українська армія не змогла зупинити ворога на півдні? Приблизно через рік після початку війни в українському суспільстві активно обговорювалася конспірологічна теорія про те, що кордон з Кримом був заздалегідь розмінований. І це зробили нібито за таємними домовленостями, досягнутими в Омані між Зеленським і Патрушевим, щоб росіяни могли безперешкодно окупувати так званий сухопутний коридор між Росією і Кримом. Деякі замість Зеленського на місце головного зрадника ставили Єрмака, але суть від цього особливо не змінювалася.


У 2023 році, коли журналісти почали активно досліджувати цю тему, версія про розмінування зникла. Мінні поля на кордоні з Кримом дійсно були, але це не означало, що ними був перекритий увесь кордон. Основна частина російських військ увірвалася в Херсонську область по асфальтованих дорогах, що з’єднують півострів Крим з материковою Україною.


Що стосується українських військових, то за їхньою версією, головна проблема оборони півдня полягала в нестачі особового складу. За словами генерал-майора Андрія Соколова, який у лютому 2022 року відповідав за південний напрямок, на момент вторгнення перевага росіян досягала 20 до 1. З Криму наступали приблизно 25 батальйонно-тактичних груп (20 тисяч військових) з підтримкою авіації. З боку ЗСУ кордон з півостровом захищали 1500–1600 людей. З них тільки 250 бійців у складі 137 батальйону морської піхоти знаходились безпосередньо на кордоні з Кримом.


Щоб зрозуміти, в якій складній ситуації опинились українські військові, достатньо сказати, що ці 250 військових із 137 батальйону були розділені на три взводи. Перший взвод (15-45 людей) знаходився на опорному пункті прямо перед мостом Чонгар. Другий взвод тримав позиції біля контрольно-пропускного пункту “Каланчак”. І третій взвод стояв у селі Каїри − контрольно-пропускному пункті “Чаплинка”, навпроти хімічного заводу “Титан”. Ось ці три взводи і зустрічали окупантів 24 лютого.


Хто винен у катастрофі на півдні? Військові, які з очевидних причин поки що не можуть публічно критикувати політичне керівництво, натякають на нестачу особового складу. План оборони передбачав, що південний напрямок мали захищати чотири бригади. Насправді на 24 лютого 2022 року кордон з Кримом захищала тільки одна бригада в неповному складі.


Зеленський категорично відмовлявся вводити в дію план оборони. Навіть не дивлячись на те, що, починаючи з листопада, розвідка США прямо вказувала, що Путін планує розпочати війну. Перша і головна причина, чому президент відмовився посилювати оборону, полягала у фінансах. 18 лютого, за 6 днів до початку повномасштабної війни, в інтерв’ю агенції новин “РБК-Україна” Зеленський відверто і з дитячою безпосередністю пояснив свою позицію: “Ми можемо збільшити армію в два-три рази, але тоді, наприклад, не зможемо будувати дороги”. Інакше кажучи, Зеленський не хотів відмовлятися від корупційної схеми, сподіваючись, що все може якось заспокоїться. Путін просто лякає, а гроші — вони тут і зараз, варто тільки руку простягнути.


Друга причина катастрофи на півдні полягала в неправильній стратегії оборони цього напрямку. За словами генерал-майора Соколова, стратегічна лінія оборони мала проходити по Дніпру. Підрив Антонівського мосту міг, принаймні, на кілька днів зупинити російські війська перед Херсоном. За ці дні можна було стабілізувати ситуацію та підтягнути резерви. Але Антонівський міст навіть не був замінований. Чия в цьому вина? Деякі вважають, що за це повинен нести відповідальність командувач Об’єднаними силами генерал-лейтенант Сергій Наєв. Інші звинувачують Офіс президента, який заборонив підривати мости без їхнього наказу.


Аналіз воєнних дій 2023 року показав, що на Запорізькому напрямку росіянам вистачило півроку, щоб побудувати неприступну лінію оборони з численними мінними полями та системою укріплень у кілька рівнів. Все це могло бути побудовано і на кордоні з Кримом. Тим більше що географічне становище для оборони там набагато більш сприятливе, ніж на Запоріжжі. Проте до моменту вторгнення нічого подібного українська армія так і не побудувала. Генерал Соколов пояснює це тим, що земельні ділянки, на яких потрібно було будувати систему укріплень на кордоні з Кримом, знаходились у приватній власності. Без запровадження воєнного стану армія не мала права користуватися ними або мінувати. Вводити воєнний стан або план оборони мав право тільки президент.


Наявних тоді сил для оборони півдня було вкрай недостатньо. Вирішити цю проблему можна було тільки посиленням мобілізації. І знову ж таки, наказ про це міг дати лише Верховний головнокомандувач — президент Зеленський. Ні Залужний, ні Наєв, ні міністр оборони Резніков не мали таких повноважень.


Перекидання військ на південь з інших напрямків було неможливим. Військ не вистачало всюди, а не тільки біля кордону з Кримом. Київ прикривала лише одна 72-га бригада. Харків, друге за чисельністю місто України, прикривала також одна 92-га бригада. Забирати війська з Донбасу було надзвичайно ризиковано, оскільки головний удар чекали саме там.


Додаткова мобілізація, від якої відмовився Зеленський, могла врятувати і Мелітополь, і Маріуполь. Але її не провели. На думку українського президента, будівництво доріг було важливіше, ніж підготовка до війни.


Як Харків врятували від окупації


Півторамільйонний Харків вважався одним з найбільш небезпечних напрямків оборони. Причина полягала в географічному розташуванні: місто знаходиться всього за 30 кілометрів від російського кордону. 20 січня додаткове занепокоєння додало зауваження Зеленського, який з невідомої причини публічно припустив, що "Харків може бути окупований". Як виявилося, місто справді було на крок від окупації.


Вночі 24 лютого харків'яни прокинулись від вибухів. Близько п'ятої ранку росіяни почали обстрілювати з артилерії північно-східні житлові квартали. Паралельно почався наступ з боку російського кордону. Кілька невеликих сіл, які відділяли Харків від Росії, окупантів не зупинили. Як виявилося, ЗСУ не мали жодних укріплень на ближніх чи дальніх підступах до міста.


Російські війська з'явилися на окружній дорозі Харкова, з боку П'ятихаток і Циркунів, уже опівдні 24 лютого. Тут розпочався перший бій: українські військові спалили кілька одиниць ворожої бронетехніки. Тоді ж інформаційні агенції світу облетіли перші фотографії загиблих російських солдатів на фоні в'їздної стели з назвою міста.


Пізніше один із полонених росіян розповів, що в той день у них було завдання прорватися до центру Харкова, на площу Свободи, щоб захопити якусь адміністративну будівлю і повісити на ній російський прапор. Як і під Києвом, росіяни не очікували організованого опору.


25-26 лютого окупанти кілька разів заходили в місто з боку окружної дороги, але щоразу невдало. В перші дні війни вони просто не очікували, що Харків будуть так активно захищати.


26 лютого на автотрасі, що веде від Старого Салтова, українці розгромили цілу колону Росгвардії: мілітаризованої поліції, яка не мала важкого озброєння.


Через інтернет росіяни намагалися налякати захисників Харкова анонсом того, що вночі місто чекає нічна висадка з вертольотів тисяч десантників. Розрахунок цієї дезінформації був лише на те, що ЗСУ здадуть місто без бою. У підсумку ніякого десанту з вертольотів не було. Українські військові на той час вже мали на озброєнні переносні зенітні комплекси, як американські, так і радянські. Тому росіяни не наважилися ризикувати вертольотами.


Переломним днем оборони Харкова слід вважати 27 лютого, коли вранці в місто на бронеавтомобілях "Тигр" прорвалося кілька десятків російських спецпризначенців. До центру міста вони не доїхали, але їм вдалося захопити школу №134 і закріпитися в ній. Це стало їхньою роковою помилкою. В Харкові разом з поліцією та добровольцями перебувало від 30 до 40 тисяч українських військовослужбовців. Школу практично одразу було заблоковано, після чого її почали обстрілювати з танка. Через ще дві години в школі почалася пожежа і більшість росіян загинули. Кілька осіб здалися в полон.


Після подій 27 лютого російська армія вже не намагалася увійти в місто. Замість цього вони регулярно обстрілювали Харків з артилерії та ракет. Але ризик захоплення другого за чисельністю населення міста країни до того часу вже зник.


Таємничій радник з підриву мостів


Одна з найбільших загадок початку війни, яка досі залишається нез’ясованою через обмеження воєнного стану, полягає в питанні підриву мостів у Миколаєві, Києві та Київській області.


Антонівський міст у Херсоні в цей список не входить. Як виявилося, незважаючи на очевидну загрозу нападу з боку Росії, цей стратегічний міст перед війною не був замінований. А під час подій 24-26 лютого військові просто не наважились або не встигли його підірвати, оскільки на лівому березі ще залишалися українські війська, які мали відступати в Херсон через цей міст.


Для кращого розуміння ситуації, мабуть, варто знову вставити цитату з інтерв’ю радника голови Офісу президента Михайла Подоляка, яке він дав газеті “Факти” у вересні 2022 року.


“Того ранку 24 лютого ми психологічно не були готові підривати мости, наприклад… Перші кілька годин думали: ми вкладали кошти в комфорт для людей, як тепер зруйнувати все це?.. Ми ж думали, що з тієї сторони також люди, що вони будуть обережно ставитися до будинків, мостів та іншої інфраструктури”, — згадує радник Єрмака.


Як ми вже знаємо, за два дні до остаточної окупації Херсона українські війська відступили в сусідній Миколаїв. Цей обласний центр теж не був готовий до оборони, але, на щастя, генерал Дмитро Марченко, який прибув до Миколаєва 25 лютого, встиг швидко організувати захист міста і врятував його від окупації. І тут я знову звертаю вашу увагу. Цікавий епізод із інтерв’ю Марченка, яке він дав місцевому сайту “Никвести” в травні 2022 року.


У розмові з журналістом генерал згадує, що під час оборони Миколаєва, коли доля 500-тисячного міста висіла на волосині, неназвана особа з Києва неодноразово дзвонила йому по телефону і вимагала підірвати Варварівський міст. Дивна вимога, враховуючи, що цей міст, на відміну від Антонівського в Херсоні, має зовсім інше географічне значення для оборони. Херсон розташований на західному (правому) березі Дніпра. Антонівський міст з’єднував Херсон з східним (лівим) берегом, до якого наближалися росіяни з Криму. Тому його підрив міг би хоча б затримати ворога.


Варварівський міст у Миколаєві, навпаки, з’єднує східний (лівий) берег Південного Бугу, на якому розташоване місто, з безпечним західним (правим) берегом, звідки йде дорога на Одесу. Тобто, якби Марченко підірвав Варварівський міст, як йому наказували з Києва, тоді Миколаїв опинився б у повному оточенні, а українські збройні сили втратили б зв’язок з одеським угрупуванням.


“Нас брали за планом Маріуполя — оточити, витіснити всі (українські) війська в центр міста, на якийсь об’єкт, припустимо, завод імені 61 комунара, обрізати світло, воду і чекати, поки ми не почнемо сходити з розуму, поки не закінчаться боєприпаси, їжа, вода”, – розповів Дмитро Марченко.


Наступний епізод війни, що викликає багато питань, пов’язаний з підривом мостів у Києві. Як стверджують джерела BBC, 26 лютого неназвана особа зателефонувала тодішньому голові Служби безпеки України Івану Баканову з вимогою, щоб той наказав спецпідрозділу СБУ підірвати мости через Дніпро. Баканов вирішив передати це завдання військовим і зателефонував Залужному, щоб його підлеглі виконали підрив, але головнокомандувач ЗСУ відмовився.


“Підривати мости? Ні в якому разі! Це буде зрада залишених на лівому березі Дніпра — і військових, і цивільних”, — заявив Залужний.


Хто ж міг бути співрозмовником Баканова, який наказував голові Служби безпеки України підривати мости у столиці? Є лише два варіанти: Зеленський або Єрмак. Враховуючи конфігурацію української влади, інші особи виключені.


І чому така паніка? Станом на 26 лютого росіяни справді були близькі до Києва. Але вони не захопили ані Бровари, ані житлові квартали на лівому березі Києва. Чому хтось із цих двох: Зеленський або Єрмак, так панікував, що був готовий заздалегідь, без бою, віддати ворогу більше мільйона жителів лівого берега? Цілком можливо, що це не була паніка, а виконання якогось плану. Але цей план був точно не в інтересах України.


І, нарешті, третій епізод стосується ситуації з підривом моста через річку Ірпінь у Київській області. Як стверджує колишній розвідник Міноборони України, полковник ЗСУ Роман Червинський, міст через річку Ірпінь, який би зупинив швидке просування росіян до Києва, 25 лютого підірвали всупереч наказу Офісу президента.


“До нас у частину потрапив один військовослужбовець. Він був у 72-й бригаді заступником командира бригади. Він каже, що вони за ніч встигли дістатися до Ірпеня, побудувати якісь позиції, щоб зупинити росіян, але він зрозумів, що вони не зможуть. Сили не рівні. У нього одна бригада, а там ідуть з того боку десятки тисяч людей і техніки. І каже, логічно мені треба було підірвати мости через Ірпінь. Каже, коли я доповів цю ситуацію командиру бригади, той сказав: “З Офісу президента прийшла команда − без їхньої санкції мости не підривати”. Це другий день війни. Каже, я на свій розсуд сам підірвав”, — розповів Червинський в інтерв’ю сайту “Цензор.нет”.


Отже, два дзвінки і один наказ. Якби підірвали Варваровський міст, то Миколаїв і його захисників чекала б доля Маріуполя. Якби підірвали мости через Дніпро в Києві, тоді б росіяни без бою захопили б майже половину столиці, де живе більше 1 мільйона людей. Якби військові виконали наказ Офісу президента не підривати міст через річку Ірпінь, тоді російські війська могли б раптово опинитися на північних і східних околицях Києва.


Справа Баканова


Майже відразу після інавгурації, в травні 2019 року президент Володимир Зеленський призначив на посаду голови Служби безпеки України свого друга дитинства Івана Баканова. Якщо ви пам’ятаєте, Ваня та Вова не лише вчилися разом у школі, а й навіть жили в одному під’їзді багатоквартирного будинку в Кривому Розі.


Це призначення було суто політичним рішенням — глава держави хотів бачити на цій ключовій посаді людину, якій можна довіряти. Хоча у Баканова не було жодного досвіду роботи в правоохоронних органах чи на державній службі, суспільство сприйняло це призначення спокійно. Якщо естрадний комік став президентом, то його кадрові призначення точно нікого не здивують. Тим більше, що Іван Баканов на сцені не кривлявся, а працював у Зеленського директором “Кварталу 95”. Та й взагалі, зовні виглядав врівноваженою та інтелігентною людиною в окулярах.


У 2005 році Юлія Тимошенко, під час свого першого прем’єрства, пролобіювала на посаду голови СБУ свого найближчого соратника Олександра Турчинова. У нього тоді теж не було досвіду роботи в правоохоронних органах. Але Турчинов досить успішно зарекомендував себе на посаді голови Служби безпеки, якихось скандалів з ним не було. А через 9 років, після втечі Януковича, Турчинов навіть виконував обов’язки президента.


На відміну від Турчинова, результати керівництва СБУ Іваном Бакановим стали для України справжньою катастрофою. Призначені ним люди були не просто непрофесійними або корумпованими — він поставив на одну з керівних посад у СБУ російського агента Олега Кулініча, який передавав усю секретну інформацію до Москви і саботував роботу української спецслужби.


На думку журналіста Юрія Бутусова, швидше за все, Баканов отримав великий хабар за призначення Кулинича головою Управління СБУ в Криму (це управління базувалося в Херсоні, але відповідало за розвідувальну діяльність в окупованому росіянами Криму). Згідно з формальною процедурою, Кулініча призначили на цю посаду указом Зеленського, але його кандидатуру на розгляд президента вніс голова СБУ Іван Баканов.


Також важко чимось іншим, крім корупції, пояснити призначення головою Управління внутрішньої безпеки СБУ Андрія Наумова, який за день до початку війни втік з країни з сотнями тисяч доларів готівкою.


Щоб не обтяжувати читачів зайвими деталями, поясню наслідки діяльності Баканова максимально стисло. Олег Кулініч з моменту свого призначення у червні 2019 року до початку війни саботував агентурну діяльність СБУ в Криму і регулярно через месенджер Threema передавав секретну інформацію до Москви. Крім того, він дезінформував керівництво і лобіював призначення на посади в СБУ інших російських агентів. Імовірно, доповіді Кулініча, в яких він заперечував підготовку російських військ в Криму до нападу на Херсонську область, вплинули на рішення Зеленського.


Після початку війни Олег Кулініч миттєво виїхав з Херсона до Києва і деякий час працював помічником голови СБУ Івана Баканова з особливо важливих доручень. Влітку 2022 року його заарештували. У розпорядженні Державного бюро розслідувань (ДБР) є велика кількість аудіозаписів розмов Кулініча з Володимиром Сівковичем: колишнім соратником Януковича, який з 2014 року жив у Москві і працював на ФСБ.


Звідки з’явився цей російський агент і як йому вдалося зайняти такий високий пост у СБУ? Олег Кулініч народився у 1969 році в місті Сміла Черкаської області. З 1989 по 1994 рік навчався у Вищій школі КДБ СРСР, яку згодом перейменували на академію ФСБ Росії. Після цього він деякий час проходив військову службу у Федеральній службі контррозвідки РФ. У 1994 році Кулинич повернувся в Україну і до 2006 року працював у Службі безпеки України.


Згідно з Законом про люстрацію, ухваленому за президента Порошенка, в Україні заборонено призначати на державні посади людей, які проходили службу в російських спецслужбах після 1991 року. Проте цю пряму заборону проігнорував не лише Баканов, який вніс кандидатуру Кулініча на розгляд президента, але й Зеленський, який підписав указ про призначення. Обидва порушили закон і їхні дії стали причиною важких наслідків для обороноздатності держави.


Далі ще один цікавий штрих до портрету російського агента Олега Кулініча. Після звільнення з СБУ у 2006 році він став керівником одного з підприємств державної компанії “Енергоатом”, яку на той час очолював Андрій Деркач. Так, той самий Деркач, який у 2020 році активно брав участь у дискредитації кандидата у президенти США Джо Байдена і на якого потім були накладені американські санкції. Андрій Деркач також навчався в академії ФСБ у Москві, одночасно з Олегом Кулінічем.


За даними Державного бюро розслідувань, після свого призначення в Херсон Кулинич отримав доступ до всієї секретної інформації, що циркулювала в Службі безпеки України. Він отримував актуальні відомості про те, що обговорювалося на нарадах і що відбувалося в державі. Усю отриману інформацію Кулинич передавав Сівковичу через інтернет-месенджер, використовуючи для конспірації умовні позивні та назви.


Що стосується Андрія Наумова, ще одного зрадника, якого призначив Зеленський за поданням Івана Баканова, то його історія трохи інакша. Наумов до свого призначення в СБУ не мав жодного відношення до спецслужб. Якийсь час він працював у Генеральній прокуратурі, де займався матеріально-технічним забезпеченням, потім перейшов на роботу в Державне підприємство з управління Чорнобильською зоною. І ось майже одразу після перемоги Зеленського ця людина призначається керівником Головного управління внутрішньої безпеки СБУ. А через рік президент призначає Наумова першим заступником голови СБУ і дає йому перше в історії України нове військове звання – бригадний генерал СБУ. Це звання вигадали спеціально для переходу на стандарт НАТО. І першим за цим стандартом нагородили майбутнього зрадника.


Як виявилося, призначення Наумова лобіював Кулініч. Росіянам було важливо зняти з посади першого заступника голови СБУ Руслана Баранецького — відомого контррозвідника, у якого був немалий досвід роботи проти Росії. І, звісно, Кулінічу за підтримки Баканова це вдалося. 24 липня 2021 року Баранецького звільнили, а на його місце призначили Наумова.


Українські слідчі поки не мають доказів, що Андрій Наумов був російським агентом. Як вважає журналіст Юрій Бутусов, стрімкий кар’єрний зліт Наумова пояснюється тим, що він керував контрабандою на митниці і був “гаманцем” Івана Баканова. Частина грошей за ввіз або вивіз із України товарів без сплати державного мита йшла в “чорну касу”. Потім ці кошти витрачались на утримання партії Зеленського та інші операції, частину грошей брали собі учасники схем і їх покровителі.


23 лютого 2022 року, за кілька годин до російського вторгнення, Андрій Наумов виїхав на автомобілі за межі України. Після втечі він кілька місяців жив у Німеччині. Потім Наумову вдалося виїхати з Європейського Союзу в Сербію. Увесь цей час українська Генеральна прокуратура не проявляла жодного інтересу до оголошення Наумова в міжнародний розшук. 7 червня 2022 року Наумов був затриманий у Сербії під час перетину кордону з Північною Македонією.


У автомобілі BMW, на якому він намагався виїхати з Сербії, знайшли 600 тисяч євро готівкою, 125 тисяч доларів США і дорогоцінні камені, зокрема бриліанти. Разом з Наумовим у автомобілі перебував український підприємець, громадянин Німеччини Олександр Акст, фігурант декількох журналістських розслідувань щодо контрабанди сигарет з України в ЄС. 6 жовтня 2023 року сербський суд засудив Андрія Наумова до одного року позбавлення волі за відмивання грошей.


Олег Кулініч був затриманий ДБР спільно з СБУ 16 липня 2022 року. Російський агент провалився на переписці. Ймовірно, “надзахищений” месенджер Threema, в якому він переписувався з Сівковичем, був зламаний американськими спецслужбами або розробники програми надали їм бекдор. Потім американці передали інформацію про Кулинича українським колегам.


Аудіодокази слідчі долучили до кримінальної справи оригінальним способом: у ДБР заявили, що розмови Сівковича з Кулиничем правоохоронці знайшли на флешці під час обшуку в будинку в Києві на вулиці Передова 5, “на третьому поверсі в квартирі, де ніхто не проживав”. За версією ДБР, розмови з Кулиничем записував на свій iPhone сам Сівкович. Але як аудіозаписи розмов опинилися в київській квартирі, ніхто пояснити не може. Також правоохоронці знайшли в автомобілі Кулинича жорсткий диск, на якому знаходилося 7 аудіофайлів, повністю ідентичних тим, що знайшли в порожній квартирі.


На суді Кулинич визнав правдивість файлів на флешці. Але сам він і його адвокати стверджують, що спілкування з Сівковичем відбувалося начебто з метою отримання цінних агентурних даних для України.


Скандал з арештом Кулініча призвів до того, що Зеленський вже не міг тримати на цій посаді свого друга дитинства. Тим більше під час війни. 17 липня 2022 року президент відсторонив Баканова від керівництва СБУ за “невиконання (неналежне виконання) службових обов’язків, що призвело до людських жертв або інших тяжких наслідків, або створило загрозу настання таких наслідків”. Через два дні Верховна Рада затвердила звільнення.


Після відставки Івана Баканова його жодного разу не викликали на допит до слідчого, хоча він міг би надати багато цінної інформації у справі Кулініча. Більше того: Баканов просто зник на кілька місяців у невідомому напрямку. Лише рівно через рік після звільнення, 19 липня 2023 року він опублікував у соцмережах свіже фото з Полтави та повідомив про отримання посвідчення адвоката в Полтавській області.


Згідно з українським законодавством адвоката можна притягнути до кримінальної відповідальності лише за згодою обласного прокурора, Генерального прокурора або його заступника. Отримавши статус адвоката, Іван Баканов захистив себе від ризику арешту з боку неконтрольованого президентом Національного антикорупційного бюро. Подібна ситуація цілком могла статись, якби Наумов у Сербії раптом почав давати свідчення про контрабанду на митниці.


Трагедія Маріуполя – найбільша катастрофа Європи у XXI столітті


Те, що сталося в Маріуполі, не міг передбачити жоден негативний сценарій. Найбільш “кривавий” прогноз війни, оголошений на початку лютого 2022 року, був пов’язаний зі штурмом Києва. Тоді голова Об’єднаного комітету начальників штабів США генерал Марк Міллі заявив, що в разі повномасштабного вторгнення Росії Київ очікує падіння протягом 72 годин, що призведе до 15000 смертей українських військовослужбовців та 4000 смертей російських військовослужбовців. Також прогнозувалося, що в результаті військових дій 50 тисяч мирних жителів загинуть або отримають поранення.


Дивно, але українські війська могли втримати Маріуполь. За однієї умови: якби наступ на місто йшов зі сторони ДНР, тобто зі сходу та півночі. У 2015 році, за 10-12 кілометрів на схід від Маріуполя, кілька місяців тривали важкі бої за селище Широкине. Тоді ЗСУ змогли утримати домінуючі висоти, які не дозволяли росіянам обстрілювати місто з артилерії. Проте у 2022 році жоден план оборони не передбачав, що Маріуполь вже через три дні після початку війни опиниться в повному оточенні. Нагадаю, що 25 лютого, наступного дня після вторгнення, російські війська опинилися на околицях Мелітополя: 200-тисячного міста, розташованого на півдорозі між Кримом та Маріуполем.


Українська армія на півдні мала критично недостатній рівень комплектації. Як виявилося, Херсонську область біля кордону з Кримом захищала лише одна бригада. І навіть вона не була повністю укомплектована. Мелітополь та Бердянськ просто нікому було захищати. У Верховного головнокомандувача Володимира Зеленського було 4 місяці з моменту отримання розвідувальних даних про плани Путіна розпочати війну. На жаль, він майже нічого не зробив для посилення обороноздатності держави.


Сумнозвісні слова Зеленського: “Ми можемо збільшити армію у два-три рази, але тоді, наприклад, не зможемо будувати дороги”, якими він за тиждень до початку війни пояснив свою небажаність збільшувати фінансування ЗСУ, стали вироком не тільки для українських захисників Маріуполя, але і для десятків тисяч мирних жителів. Скільки їх загинуло у своїх квартирах і на вулицях за ці кілька тижнів облоги: 10 тисяч, 15, 25 тисяч? Відповідь, швидше за все, ми дізнаємося тільки після деокупації міста.


Війна почалася для маріупольців о 3:45 ночі з артилерійських обстрілів. Вранці почався наступ на місто, але не зі сходу, як у 2015 році, а з півночі – з Волноваської траси. Біля села Павлопіль почався перший бій, під час якого росіяни втратили кілька танків і не змогли прорватися на ближні підступи до Маріуполя. Після цього противник змінив напрямок головного удару і наступного дня почав оточувати місто з заходу, зі сторони Мелітополя, де не було ані систем укріплень, ані достатньої кількості військ для оборони.


Як показала подальша історія війни, на прикладі не дуже вдалого українського контрнаступу в Запорізькій області в червні 2023 року, оборона може бути дуже ефективною за наявності суцільних мінних полів та системи траншейних укріплень. Нічого подібного поблизу Маріуполя не було. Як згадував один із захисників “Азовсталі” Кирило Беркаль, перед війною українські військові не мали можливості будувати укріплення біля Маріуполя. Ця земля належала фермерам і ніхто без введення воєнного стану не міг і не хотів передавати її військовим. Тому Маріуполь міг ефективно оборонятися тільки зі східного напрямку, де з 2015 року були обладнані позиції українських військ, і де через близькість до лінії фронту не велася сільськогосподарська діяльність.


Що стосується самого міста, то в перші два дні Маріуполь, хоч і обстрілювали з артилерії та авіації, але ці обстріли поки не несли катастрофічний характер. Деякі жителі навіть продовжували ходити на роботу. В перші дні росіяни бомбили підприємства критичної інфраструктури. Ось як у інтерв’ю українському виданню “Лівий берег” описав ці події мер Маріуполя Вадим Бойченко:


“Перші п’ять днів вони системно працювали по 15 електричних лініях, що забезпечують електроживлення міста. В результаті знищили все — місто залишилося без електрики та без тепла при морозі 11 градусів. …Коли перебили електронасосні станції, які перекачують воду, ми залишилися без води. Ми перейшли на резервний насос – нам би вистачило його на рік. Але хтось і туди привів ворожу артилерію, вона розбомбила і це джерело. Тоді ми залишилися без води”.


З 28 лютого обстріли міста посилилися. Росіяни застосовували реактивну артилерію, ракети “Точка-У” та авіацію. Спочатку Маріуполь бомбили два літаки, які скидали бомби кожні півгодини, потім почали бомбити п’ять літаків.


У мирних жителів було дві доби для евакуації. 26 лютого росіяни без бою увійшли до Бердянська, а наступного дня перерізали автомобільні дороги, що з’єднували Маріуполь з тилом. Перші два дні з міста ще можна було виїхати залізницею, потім залізничні шляхи розбомбили.


28 лютого Маріуполь опинився в оточенні. За оцінкою мера Бойченка, у перші дні війни з міста встигли виїхати приватним автотранспортом та залізницею приблизно 140 тисяч людей. Щоб перешкодити організованій евакуації, окупанти розбомбили місця парковки комунальної техніки та міських автобусів.


На момент оточення в Маріуполі залишалося приблизно 300-350 тисяч людей. Частина магазинів закрилася майже відразу після початку війни, але деякі продовольчі магазини та аптеки працювали до 2 березня, поки було електропостачання. Мародерство почалося з 2-3 березня після відключення електроенергії. В першу чергу забирали продукти. Масове мародерство промислових товарів почалося вже в квітні, після початку окупації. Росіяни та деякі жителі Донецька, пов’язані з військовими ДНР, приїжджали в Маріуполь на вантажних машинах і вивозили усі цінні речі з закритих магазинів і офісів.


7 березня в маріупольських будинках відключили газ. Це значно погіршило гуманітарну ситуацію: люди вже не могли готувати їжу вдома та обігрівати свої квартири. Після цього місцеві жителі почали розкладати багаття на дворах і готувати на відкритому вогні.


Масова загибель жителів міста почалася 7-8 березня. Найбільше постраждав Лівобережний район, розташований у східній частині міста, за рікою Кальміус. Тоді й проявилася вся кривава жорстокість і нелюдяність російської армії. Вони обстрілювали та бомбили Маріуполь за сирійським сценарієм: незважаючи на ризик загибелі мирного населення.


Найбільше обстрілів та авіабомбардувань припало на період з 8 по 14 березня. Після 14 березня деякі околиці Маріуполя перейшли під контроль росіян, і бої перенеслися в центральну частину міста, а потім у бік “Азовсталі” та порту.


“Порт вони не чіпали. Думаю, порт вони залишили собі, тому що ви ж розумієте, що Азовське море в Росії мілководне, глибина 4-5 метрів, і далі вже Таганрозька затока. У нас глибина Азовського моря досягає 14 метрів – судна вільно можуть заходити. Думаю, вони це розуміли, тому отримали завдання знищити все, крім порту. Тому по порту практично немає прильотів. Єдине, куди прилетіло, — зернотермінал, щоб ми не брали звідти зерно, не мололи борошно і не пекли хліб”, — згадує мер міста Вадим Бойченко.


Починаючи з 15 березня, жителі міста почали самостійно евакуюватися з міста, пішки та на автомобілях. На цей час значна частина міста вже була під контролем росіян, тому бомбардування трохи вщухли. Протягом приблизно тижня можна було відносно безпечно виїхати в бік Запоріжжя. Тоді Маріуполь залишили приблизно 100 тисяч людей. Згодом росіяни закрили шлях евакуації в бік України та дозволили виїзд тільки до Росії.


Багато жителів міста загинули у своїх квартирах. Коли російська ракета потрапляла в будинок, часто це призводило до обвалу під’їзду або пожежі. Від ударної хвилі клинило двері і люди опинялись у вогняній пастці, не маючи можливості спуститися на нижні поверхи. Так у своїх квартирах живцем згоріли сотні мирних жителів. Ще тисячі загинули під завалами або від розльоту уламків, перебуваючи на вулиці.


Як мінімум, кілька сотень маріупольців були поховані живцем у підвалах своїх будинків. Якщо авіаудар потрапляв у під’їзд і перекриття будинку обвалювалися на нижні поверхи, то іноді це повністю блокувало вихід з підвалу для всіх, хто в ньому рятувався від обстрілів.


Свідчення про багаточисельні військові злочини росіян з’явилися вже після завершення оборони міста. Радник міського голови Павло Андрющенко в березні 2023 року повідомив, що під час розчищення руїн будинку за адресою вулиця Новоросійська, 16, у його підвалі знайшли приблизно 200 тіл загиблих маріупольців. Витягли і поховали лише приблизно 70 трупів: тільки ті, які були відносно цілими. Всіх інших загиблих вивезли разом з будівельним сміттям. Раніше, у травні 2022 року, схожу страшну знахідку виявили під час розбору завалів багатоповерхових будинків у районі приміської АЗС-2 по проспекту Миру. У підвалі зруйнованого будинку виявили кілька десятків тіл загиблих під завалами з високим ступенем розкладання.


Після Маріуполя росіяни проводили свої варварські штурми міст і на інших ділянках фронту. Варто згадати стерті з лиця землі Бахмут, Попасну, Мар’їнку і Авдіївку. Але в Бахмуті, Мар’їнці та Авдіївці жителі хоча б мали можливість евакуюватися, і в цих містах під час оборони певний час діяли пошуково-рятувальні служби. Винятком у цьому списку є тільки Попасна. За свідченням вцілілих, під час обстрілів цього маленького міста спостерігалася ситуація, схожа на Маріуполь, в результаті чого загинуло кілька сотень людей.


Весь світ облетіли страшні кадри наслідків авіаудару по Драматичному театру, де ховалися сотні людей. Російського пілота не зупинило навіть те, що на площі перед будівлею театру було написано великими літерами “ДЕТИ”. В результаті цього масового вбивства загинуло не менше 300 мирних жителів.


Трагедія Маріуполя сталася не тільки тому, що це місто опинилося на шляху армії, для якої життя мирних жителів нічого не варте. Ще однією причиною гуманітарної катастрофи стало оточення міста. На відміну від Бахмута і Авдіївки, маріупольці втратили можливість евакуюватися в безпечні регіони вже через два дні після початку війни, тому просто сиділи в своїх квартирах і підвалах, чекаючи смерті. Пошуково-рятувальна та пожежна служби в місті не працювали. Завали ніхто не розбирав. Швидка медична допомога перестала виїжджати на виклики. Люди, які отримали поранення від уламків, просто помирали від втрати крові.


За оцінкою головного лікаря обласної лікарні Маріуполя Олександра Ярошенка, кількість загиблих у місті становить приблизно 20 тисяч осіб. З цією цифрою погоджується і мер міста Вадим Бойченко. Точна кількість жертв невідома, оскільки російська влада ретельно приховує ці дані. Супутникові знімки Маріуполя і його околиць свідчать, що загиблих, яких після початку окупації почали збирати по вулицях і ексгумувати з імпровізованих поховань у дворах будинків, ховали переважно в братських могилах на чотирьох кладовищах поблизу населених пунктів Мангуш, Старий Крим, Виноградне і в самому Маріуполі.


Досліджуючи причини трагедії Маріуполя, слід приділити увагу діям не тільки російської армії, але і української. Те, що жорстокість росіян важко окреслити якимись межами, напевно ніхто не зважиться заперечити. Діставшись околиць міста, вони заблокували п’ятитисячне угруповання ЗСУ. Місто було приречене: вже через тиждень лінію фронту відсунули від Маріуполя майже на 100 кілометрів. Який сенс був руйнувати житлові будинки авіабомбами? У цих умовах Маріуполь рано чи пізно все одно би здався.


Що стосується дій української армії, то тут є кілька моментів, на які багато хто не бажає звертати увагу. Аналіз заяв і інтерв’ю, які давали деякі захисники Маріуполя під час оборони і після повернення з російського полону, дає підстави стверджувати, що дії керівництва полку “Азов” можна оцінити скоріше не як героїзм, а як авантюризм, що призвів до жахливих наслідків.


Військова наука, історія якої налічує багато сотень років, завжди чітко вказує, що командир військового підрозділу зобов’язаний докласти максимум зусиль, щоб його військо не потрапило в оточення. Якщо ж так сталося, що його підрозділ опинився в оточенні, то головним завданням командира має стати вихід з оточення для об’єднання з основними силами.


Що ж робив командир полку “Азов” Денис Прокопенко напередодні війни? Як стверджує його дружина Катерина, 14 лютого 2022 року, за 10 днів до початку повномасштабного вторгнення, вони з чоловіком сиділи в маріупольському кафе і він їй розповідав, що розробляє план оборони Маріуполя.


Без сумніву, план оборони Маріуполя дуже необхідна річ, тим більше для військового командира, який знає або здогадується, що через кілька днів почнеться війна. Але план Дениса Прокопенка, швидше за все, полягав у тому, що полк “Азов” нікуди з Маріуполя не піде. Він навіть не допускав ймовірності того, що їм доведеться залишити місто заради оперативного маневру або для того, щоб не потрапити в оточення.


24 лютого, початок війни. Військові з полку “Азов” починають переносити запаси води та продуктів харчування в підземні бомбосховища “Азовсталі”. На цьому заводі площею 11 квадратних кілометрів побудовано 36 багаторівневих бомбосховищ, між якими існує кілька тунелів. За необхідності в них могли розміститися кілька тисяч людей. Того ж дня військові оглянули ще один велике металургійне підприємство Маріуполя – завод імені Ілліча. Ось як згадує ті події офіцер полку “Азов” Кирило Беркаль:


“Ми не отримали доступ до критичної інфраструктури. Ми просто отримали схеми пожежної безпеки і просто спланували на картах, що, як, хто буде діяти. З заводом ми познайомилися тільки 24 числа. Ми виконували бойове завдання зі стримування та відбиття атаки противника. Вони спочатку наступали з Волноваської траси, ми їх відбили. Противник змінив напрямок головного удару і почав охоплювати місто з західної сторони…”


8 травня 2022 року Денис Прокопенко, вже кілька тижнів перебуваючи в оточенні в бункері заводу “Азовсталь”, через супутниковий інтернет дав невелике інтерв’ю редактору “Української правди” Севгіль Мусаєвій. У ньому командир “Азова” підтвердив, що його рішення залишитися в Маріуполі, незважаючи на повне оточення, було цілком усвідомленим.


“Ми цілком усвідомлено пішли в цей котел. Розуміючи, що, згідно з планом оборони, потрібно буде вести кругову оборону в місті, і це, власне, так і сталося”, — заявив Прокопенко.


Ці слова не були сенсацією. Ще 26 лютого, о 10 годині ранку, тобто за дві доби до того, як російські війська перерізали трасу на Запоріжжя і завершили оточення міста, Прокопенко в Telegram-каналі “Азова” виклав відеозвернення, в якому заявив, що він наказує кожному бійцю полку “Азов” боротися “до останньої краплі крові”. Денис Прокопенко запевнив, що його полк разом із Національною гвардією України та іншими силовими структурами надійно обороняє місто Маріуполь.


Як можна оцінювати рішення командира “Азова”? Справді, Маріуполь можна було довго обороняти навіть проти переважаючих сил противника. Але тільки за наявності кількох умов: якщо захисники міста не знаходяться в оточенні, мають шляхи евакуації поранених, можливість поповнення боєприпасів і особового складу. 26 лютого, коли російські війська без проблем увійшли в Мелітополь, вже було зрозуміло, що до повного оточення Маріуполя залишаються лічені дні.


Щоб уникнути катастрофи 26-27 лютого 2022 року військове командування ЗСУ мало б дати наказ українським військам у Маріуполі терміново відступити з міста: або для об’єднання з основними силами, або для ведення бойових дій на захід від Маріуполя, щоб не допустити оточення. Судячи з усього, такого наказу не було. Ми не знаємо, як президент Зеленський, як Верховний головнокомандувач, втручався в роботу військових. Так чи інакше, Валерій Залужний, як Головнокомандувач ЗСУ, мав переконати Зеленського погодитися з тим, що Маріуполь потрібно терміново залишити.


З цього ребусу ми знаємо два складові елементи. Прокопенко, як командир українських військ у Маріуполі, дуже хотів повоювати в місті, навіть незважаючи на те, що оборона в повному оточенні заздалегідь приречена на поразку. Більше того: “Азов” перед початком оборони міста навіть не мав достатньої кількості військової техніки та боєкомплекту.


“В Азові було в 1-му батальйоні БТРів до 7 одиниць, у другому батальйоні 4-5 робочих МТЛБ, невелика кількість БТРів і бронеавтомобілів. (За штатом у батальйоні має бути 30 БТРів)… Максимум була укомплектована тільки одна рота в кожному батальйоні. Частина артилерії знаходилася на ремонті глибоко в тилу. Снарядів було катастрофічно мало”, – розповідає офіцер “Азова” Кирило Беркаль.


У Прокопенка була можливість почати оборону на дальніх підступах до Маріуполя, щоб не допустити оточення. Але полк “Азов” і 36-та бригада ЗСУ не вийшли з міста, а вирішили готуватися до боїв у міській забудові.


Зеленський, як показали подальші епізоди війни, все ж іноді втручався в рішення військових, навіть незважаючи на відсутність у нього необхідної компетенції. Наприклад, інформовані джерела стверджували, що президент був проти виведення військ із Сєвєродонецька і Бахмута, хоча військові наполягали на цьому. В результаті обидва міста все одно були захоплені росіянами через кілька місяців боїв у міській забудові. І в Сєвєродонецьку, і в Бахмуті українські війська зазнали важких втрат, як і росіяни. Але росіяни в Бахмуті кидали на штурм переважно ув’язнених, по яких ніхто особливо плакати не буде, а ЗСУ втрачали особовий склад регулярної армії.


Ми не знаємо, яку роль зіграв Залужний в тому, що 12-та бригада Національної гвардії, до складу якої входив “Азов”, і 36-та бригада морської піхоти ЗСУ залишилися в повному оточенні в Маріуполі. Денис Прокопенко після повернення з російського полону не дав жодного інтерв’ю, яке могло б прояснити цю ситуацію. Можна лише припустити, що в розмові між Прокопенком і Залужним командир “Азова” запевнив, що його підрозділ готовий захищати місто і відступати з Маріуполя не потрібно. Бравада та авантюризм Дениса Прокопенка стали саме тим ключовим фактором, який не дозволив Залужному і Зеленському прийняти єдине правильне рішення про відступ із міста.


На тлі катастрофи, спричиненої варварськими обстрілами міста з боку росіян, Прокопенко вирішив представити власну версію подій. За його словами, рішення залишитися в повному оточенні було виправданим, тому що таким чином українські війська відтягнули на себе велике угрупування сил противника і цим послабили тиск на ЗСУ на інших напрямках.


Результат оборони Маріуполя важко назвати вдалим. 20 тисяч загиблих мирних жителів. З приблизно 5000 українських військових половина загинула, інша половина потрапила в полон. З плюсів: не менше 4000 загиблих російських військових, включно з двома генералами.


Доля полонених


Багато українців у соцмережах звинувачують Зеленського в тому, що він “віддав у полон” понад 2000 захисників Азовсталі. Однак, ці твердження є безпідставними. Дії Зеленського в ті дні були максимально адекватними. Ситуація зайшла в глухий кут, і іншого виходу просто не було. У бійців “Азова” та морських піхотинців з 36-ї бригади було лише два варіанти: загибель або здача в полон. Запаси продовольства в бункері практично закінчились.


На початку травня 2022 року бої біля металургійного заводу майже припинилися. Українські військові ховалися в підземних укриттях металургійного заводу, лише час від часу здійснюючи вилазки на поверхню. Окупанти, яких мало надихала перспектива вести бої у численних заводських будівлях, обрали тактику застосування важких авіаційних бомб. Підземні бункери Азовсталі мали кілька рівнів, але й вони не могли повністю захистити від ударів тритонних бомб. В ніч на 28 квітня одна з таких бомб зруйнувала підземний госпіталь Азова, що призвело до невстановленої кількості жертв серед пацієнтів і медиків.


Для остаточного захоплення території заводу росіяни не виключали застосування хімічної зброї. 11 квітня 2022 року представник військового командування ДНР Едуард Басурін відкрито висловився про таку можливість. Окупантів зупиняло лише те, що разом з захисниками Азовсталі в бункері ховалися кілька сотень цивільних осіб. Застосування хімічної зброї проти мирного населення загрожувало ще більше погіршити міжнародну ізоляцію Росії, тому в Кремлі вирішили погодитись на варіант, за яким бійцям Азовсталі нібито буде обіцяно “евакуацію” для подальшого обміну.


16 і 17 травня українські військові здалися в полон, вийшовши з бункера на поверхню. Однак уже через два місяці, 29 липня 2022 року, 53 військовополонених з числа захисників Азовсталі були вбиті, ще 73 людини поранені. Один з бараків у таборі Оленівка, куди за день до цього перевели близько 150 полонених, був підірваний за допомогою термобаричного вогнемета. За однією з версій, російські військові підірвали будівлю, щоб приховати факти тортур і позасудових страт. За іншою версією, масове вбивство сталося за ініціативою командування ПВК Вагнер, яке щиро ненавиділи українських націоналістів з “Азова” і не хотіло, щоб вони потрапили на обмін полонених.


Командир полку “Азов” Денис Прокопенко, виконувач обов’язків командира 36-ї бригади морської піхоти Сергій Волинський та ще троє старших офіцерів при здачі в полон були відокремлені від решти військовослужбовців і перевезені до Москви. До 21 вересня 2022 року вони перебували в слідчому ізоляторі ФСБ.


22 вересня в результаті обміну полоненими Прокопенко та інші офіцери опинились у Туреччині. За домовленістю між Зеленським, Путіним і президентом Туреччини Ердоганом Росії видали Віктора Медведчука, затриманого після спроби втечі з-під домашнього арешту. Україна отримала п’ятьох VIP-ув’язнених на чолі з Прокопенком і приблизно 250 інших захисників Азовсталі.


На момент написання цієї книги близько 1700 українських військових, які потрапили в полон у Маріуполі, досі перебувають у різних російських в’язницях. Кремль категорично відмовляється їх міняти, незважаючи на те, що це перешкоджає всьому процесу обміну. Україна, у свою чергу, не має наміру продовжувати обмін полоненими без включення в списки на повернення військових “Азова”.


Що стосується Прокопенка та інших чотирьох офіцерів, то Путін погодився їх обміняти на Медведчука за умовою, що вони залишаться в Туреччині до кінця бойових дій. Ця угода діяла приблизно рік. 8 липня 2023 року, після візиту Зеленського до Туреччини, військовополонених повернули в Україну.


Осінь 2022. Несподіваний успіх української армії


Після подій у Маріуполі основні бойові дії перемістились в Луганську область. У травні 2022 року російські війська активізували наступ на 250-тисячну Сєвєродонецьку агломерацію. Понад місяць, спочатку в Рубіжному, а потім у Сєвєродонецьку тривали криваві вуличні бої. Хоча обидві сторони мали приблизно рівні сили в піхоті, у росіян була багаторазова перевага в артилерійських снарядах (не менше 10 до 1). Це й вирішило результат битви.


14 червня 2022 року окупанти встановили контроль над більшою частиною Сєвєродонецька. Через 10 днів українські військові відступили з міста. Здавалося, що вони зможуть вести тривалу оборону в сусідньому Лисичанську, який відділений від Сєвєродонецька річкою і розташований на більш високому правому березі. Але на той час росіяни досягли успіхів на південь від міста, що створило загрозу оточення. 28 червня українські війська почали відхід з Лисичанська. Через 4 дні окупанти заявили про його захоплення.


Після падіння Лисичанська Кремль оголосив про повний контроль над всією Луганською областю. Святкуючи перемогу, Путін наказав дати невеликий відпочинок солдатам, які воювали на цій ділянці фронту.


В липні та серпні 2022 року на війні спостерігалося відносне затишшя. Метою російської армії на Донбасі було захоплення Слов’янська та Краматорська, але можливості для цього у них були обмежені. Наприкінці липня Кремль заявив про намір провести на окупованих територіях референдуми про приєднання до Росії. У Путіна сподівалися, що результати голосування, запланованого на 11 вересня, призведуть до замороження військових дій. Нібито після формального приєднання захоплених територій до Росії, українське керівництво побоїться розпочати наступ з метою їх відвоювання.


Щоб ще більше налякати Київ, колишній президент Росії Дмитро Медведєв у своєму Telegram-каналі пригрозив застосувати ядерну зброю, якщо українська армія спробує “напасти” на нові російські території. Як показали подальші події, цей блеф нікого не зупинив. Командування ЗСУ готувалося до наступу, головною метою якого мало стати звільнення Херсона.


Вперше з початку війни українці успішно застосували дезінформацію. В липні та серпні 2022 року українські політики регулярно повідомляли про те, що основним ударом ЗСУ стануть позиції окупантів на правому березі Дніпра.


9 липня віце-прем’єр Ірина Верещук по національному телебаченню закликала мешканців Херсонської та Запорізької областей залишити свої домівки в зв’язку з майбутнім наступом українських військ. Мешканцям окупованого Херсона радили терміново підготувати для себе укриття.


У той же день, 9 липня, президент Володимир Зеленський публічно наказав оперативному командуванню “Південь” повернути окуповані території. 24 липня чиновник Херсонської ОДА Сергій Хлань заявив, що “до вересня Херсонщина обов’язково буде звільнена, і всі плани окупантів проваляться”.


Розрахунок виявився вірним. Російське командування почало поспішно посилювати свою групування на правому березі. І оскільки окупанти тоді володіли досить обмеженими ресурсами, це посилення відбувалося за рахунок ослаблення інших ділянок фронту.


В липні та серпні українська армія справді звільнила кілька сіл на правому березі, але ніякого великого прориву не сталося. Наступ проходив дуже важко. Тим часом бої раптово активізувалися на зовсім іншій ділянці фронту: в Харківській області. 6 вересня ЗСУ прорвали фронт у районі міста Балаклія і за тиждень звільнили велику територію: близько 6000 квадратних кілометрів, включно з містами Куп’янськ та Ізюм. Через кілька днів були звільнені також міста Лиман і Святогірськ.


За словами російських воєнних блогерів, українські військові знайшли найменш захищену ділянку російської оборони, прорвали її та на легкій бронетехніці почали швидко просуватися вглиб території, намагаючись не ввязуватися в бої. Через загрозу оточення окупанти поспішно залишили вищеперераховані міста, покинувши на своїх позиціях близько 200 танків та іншу бронетехніку.


Оскільки фронт впав, подальша інтрига полягала лише в тому, на якому рубежі зупиняться наступаючі українські війська. Імпульс наступу почав згасати через два тижні. На жаль, ЗСУ не вистачило сил звільнити міста Сватове і Кремінна в Луганській області. До обох міст вони не дійшли приблизно 10 кілометрів. На той час росіяни отримали допомогу резервів, лінія фронту стабілізувалася.


Що стосується наступу на Херсон, то він йшов також по не зовсім очікуваному сценарію. Українські військові вирішили сконцентруватися не на лобових атаках, а на ракетних ударах по логістиці, командних пунктах і системах забезпечення. У цьому їм надали неоціненну послугу американські системи HIMARS. Тоді росіяни не могли нічого подібного протиставити, тому ситуація для них на правому березі Дніпра стала значно погіршуватися. Після часткового руйнування Антонівського мосту в Херсоні логістика значно ускладнилась.


9 листопада 2022 року командувач російською групою військ генерал Сергій Суровікін оголосив про виведення військ з Херсона і правого берега Дніпра. За його версією, це необхідно тому, що Херсон та прилеглі населені пункти не можуть бути захищені належним чином, а мирним жителям загрожують обстріли з боку ЗСУ.


10 листопада українські війська звільнили велике село Снігурівка, а через кілька годин село Киселівка, що за 15 кілометрів від Херсона. Наступного дня, 11 листопада, ЗСУ без бою увійшли в Херсон. Варто відзначити, що росіяни відступили цілком організовано, не забувши пограбувати місцеві музеї та вивезти цінне обладнання з місцевих лікарень. Не бажаючи ускладнювати ситуацію, ЗСУ просто чекали, поки окупанти перейдуть на лівий берег по імпровізованому мосту з барж, з’єднаних між собою біля опор зруйнованого Антонівського мосту.


2023 рік: погіршення ситуації на фронті


Здавалося, успішна осіння кампанія 2022 року, під час якої українська армія звільнила значні території Херсонської та Харківської областей, має всі шанси продовжитися. Хоч і з запізненням, ЗСУ почали отримувати від США та інших західних союзників сучасну артилерію та ракети малої дальності. Особливо ефектно себе показали M142 HIMARS – високомобільні ракетні системи з супутниковим наведенням. На той час, до початку застосування керованих авіабомб, росіяни програвали у високоточній зброї.


Ще однією перевагою ЗСУ стали FPV-дрони. Вперше їх почали активно застосовувати влітку 2022 року. А вже до осені легкі маневрені дрони з вибухівкою за своїм значенням у бойових діях стали майже рівноцінні артилерії. Щоправда, росіяни швидко скопіювали нову технологію і через кілька місяців скоротили відставання в застосуванні FPV-дронів.


У січні 2023 року ЗСУ зіткнулися з серйозною проблемою. Російське командування змінило тактику бойових дій. Вперше це стало помітно на Донбасі, під час атак на міста Соледар та Бахмут. Для штурму українських позицій окупанти почали використовувати малі піхотні групи, сформовані переважно з колишніх в’язнів.


Літом 2022 року, під час боїв за Сєвєродонецьк і Лисичанськ, російська армія досягала успіху завдяки багаторазовій перевазі в артилерії. Така тактика була результативною, але не могла тривати нескінченно. За перший рік бойових дій Росія витратила близько 10 мільйонів артилерійських снарядів при власному виробництві не більше 2 мільйонів на рік. Використання піхоти дозволило не виснажувати запаси артилерії до критичного мінімуму. А оскільки штурмовиками були ув’язнені російських тюрем, питання втрат під час штурмів мало кого хвилювало.


У новій тактиці ведення війни Путіну дуже допоміг Євген Пригожин: давній його знайомий ще з Санкт-Петербурга. Раніше Пригожин не раз виконував для Кремля різні делікатні доручення. Саме йому належала знаменита ботоферма “російських тролів” в Ольгіно, яка зіграла важливу роль у виборах президента США 2016 року. Також Пригожин за допомогою своєї приватної військової компанії “Вагнер” підтримував сирійського диктатора Башара Асада та африканські режими, дружні Росії.


Для участі у війні проти України Пригожину надали майже необмежені повноваження. Щоб збільшити чисельність ПВК “Вагнер” він особисто відвідував виправні колонії, агітуючи ув’язнених підписати контракт. Вертоліт з Пригожиним на борту літав майже по всій Росії, навіть у віддалені райони Сибіру та Далекого Сходу. Злодіям, вбивцям та ґвалтівникам пропонували свободу після 6 місяців участі в бойових діях. Також ув’язненим обіцяли платити по 200 тисяч рублів на місяць (близько 2200 доларів).


За словами Пригожина, шанс загинути за півроку бойових дій становив 15%. Звісно, ця цифра виявилася значно заниженою. 19 липня 2023 року один з командирів ПВК з позивним “Маркс” у Telegram-каналі “Разгрузка Вагнера” заявив, що з 78 тисяч людей, які брали участь у бойових діях, на момент завершення боїв за Бахмут (травень 2023 року) загинуло 22 тисячі, ще 40 тисяч отримали поранення.


Ув’язнені серед бійців Вагнера становили більшість – 49 тисяч людей. Якщо спиратися на дані самих окупантів, то смертність штурмовиків ПВК “Вагнер” в Україні досягла 28%. За даними Міністерства оборони Великобританії, серед засуджених, завербованих Пригожиним, живих залишилося близько 50%.


При атаках на українські позиції найманці “Вагнер” майже не забезпечувалися прикриттям бронетехніки та артилерійською підтримкою. Це призводило до великих втрат у штурмових групах, але частина виживших досягала цілі. Навіть якщо 9 з 10 “м’ясних штурмів” закінчувалися невдачею, десятий штурм призводив до успіху, і українці залишали свої позиції.


У ПВК “Вагнер” була ще одна особливість: колишнім засудженим під загрозою розстрілу заборонялося відступати. В українських Telegram-каналах опубліковано багато відео з допитами полонених вагнерівців, на яких вони розповідали про випадки, коли командири ПВК розстрілювали або забивали до смерті своїх же солдатів.


Події під Бахмутом показали, що українська армія не могла ефективно протистояти подібній тактиці ведення війни. В результаті, вперше за кілька місяців ЗСУ почали відступати. 12 січня 2023 року був залишений Соледар, ще через три місяці жорстоких боїв українські військові відступили з Бахмута.


Незважаючи на невдачі на Донбасі, в цілому українці досить оптимістично дивилися на перспективи війни. У квітні і травні 2023 року їхні надії були пов’язані з майбутнім контрнаступом на півдні, в Запорізькій області. Але він завершився невдачею. ЗСУ не змогли прорвати міцну лінію оборони противника. Після кількох місяців відносного затишшя, у жовтні 2023 року росіяни розпочали власну наступальну операцію: в районі міста Авдіївка, за 15 км на захід від Донецька.


Оборона Авдіївки виявила нову проблему української армії: відсутність добре підготовленої другої лінії оборони. На відміну від росіян, які в червні 2023 року успішно відбили контрнаступ ЗСУ завдяки мінним полям та багатокілометровим окопам, нічого подібного у українців не було. І якщо відсутність мінних полів можна було списати на нестачу мін, то відсутність окопів другої та третьої ліній оборони в районі Авдіївки важко чимось пояснити. Їх просто не викопали.


Не маючи технологічної переваги у високоточній реактивній артилерії, росіяни почали широко застосовувати керовані авіаційні бомби з бойовою частиною від 250 до 1500 кілограмів. Це дозволило російській авіації вести бомбардування з відстані більше 40 кілометрів, не входячи в зону ураження українських систем ППО.


Підсумком кривавих боїв в Авдіївці та прилеглих селах став відступ ЗСУ на менш вигідні позиції. Після захоплення цього міста 17 лютого 2024 року росіяни не змогли глибоко прорвати фронт, як це зробили українські військові на Харківщині, але в цілому ситуація значно погіршилася. Майже на всіх ділянках фронту, крім Херсонської області, ЗСУ перейшли до глухої оборони. На деяких ділянках українська армія вимушено відступила на 20-30 кілометрів. Станом на липень 2024 року перспективи для звільнення окупованих територій не проглядаються.


Як може завершитись війна в Україні?


Як відомо, рішення про вторгнення в Україну базувалося на помилкових розвідувальних даних. Надії Путіна на блискавичний наступ не виправдалися. Київ не було взято “за три дні”, ЗСУ тримали оборону, афганський сценарій не спрацював. Кремль зіткнувся з тривалою кривавою війною, до якої не був готовий. І хоча в 2023 році російська армія більш-менш адаптувалася до ситуації, вона все одно не була готова вести довготривалу війну. Попри все бажання Володимира Путіна знищити Україну, він не міг цього зробити просто через брак військової техніки та артилерії.


Згідно зі звітом Міжнародного інституту стратегічних досліджень (The International Institute for Strategic Studies) від 13 лютого 2024 року, за два роки війни Росія втратила не менше 3000 танків. Поповнення армії здійснюється переважно зі складів, за рахунок модернізації старої техніки 60-70-х років. Власне виробництво нових танків у Росії оцінюється на рівні 200 одиниць на рік. Але лише в 2023 році російська армія втратила 1120 танків.


Схожа картина спостерігається з легкою бронетехнікою та артилерією. Росія витрачає на війні в кілька разів більше, ніж здатна виробляти. Що стосується модернізації старих танків, то їх запаси далеко не нескінченні, і їх не можна вичерпати до нуля. Так, у Путіна немає особливих проблем з мобілізаційним ресурсом, але не можна вести війну лише за рахунок піхоти та переваги в авіації. Потрібна артилерійська підтримка та бронетехніка.


Щоб підтримувати інтенсивність бойових дій, у вересні 2023 року Путіну довелося особисто просити лідера КНДР Кім Чен Ина про постачання артилерійських снарядів. За оцінками експертів, північнокорейський режим поставив Росії не більше 2 мільйонів снарядів. Цього вистачило лише на кілька місяців боїв.


Про те, що з запасами бронетехніки в Росії не все добре, говорить хоча б той факт, що в квітні 2024 року командування російської армії було змушене терміново перекинути в район Авдіївки 49 одиниць БТР з Азербайджану. Ці бронемашини зі складу 15 окремої мотострілецької бригади ЗС РФ перебували в Нагірному Карабаху. Після того, як під тиском влади Азербайджану Кремль погодився вивести свої війська з цього регіону, їх буквально з коліс перекинули в Україну підтримувати наступ.


З осені 2022 року Кремль почав активно та регулярно пропонувати Україні та Заходу заморозку воєнних дій. В ідеалі війна для Путіна мала б припинитися шляхом переговорів, під час яких Україна погодиться з низкою вимог: від невступу в НАТО до територіальних поступок. Якщо ж Україна не готова до повноцінного політичного врегулювання війни, то Росія погоджується і на тимчасове припинення вогню за фактичною лінією фронту.


Незважаючи на те, що публічно Путін та глава російського МЗС Лавров неодноразово заявляли, що головна мета спеціальної військової операції полягає в отриманні гарантій безпеки для Росії, це не зовсім так. Розмови про розширення НАТО – це формальна і далеко не головна причина війни. Після того, як спроба повалити уряд у Києві зазнала невдачі, основною метою російського президента стало утримання захоплених територій та міжнародне визнання “нових кордонів” Росії.


Чого хоче Путін станом на липень 2024 року? Як і раніше, суть його пропозиції – мир в обмін на території. Після двох років війни Кремль готовий піти навіть на часткові поступки. Україна має визнати російську юрисдикцію над Кримом та Донбасом, а взамін Путін готовий віддати Києву окуповані території Херсонської та Запорізької областей. До того ж Україна має відмовитися від вступу в НАТО, а Росія не буде перешкоджати вступу України в Європейський союз.


Можливо, такі люди, як Дональд Трамп, могли б вважати подібну пропозицію непоганим варіантом. Врешті-решт, Україна втрачає лише три регіони з 25. Однак, ця думка базується на нерозумінні норм українського законодавства. Як я вже згадував раніше, Зеленський не має повноважень змінювати територіальну цілісність України. Зміна кордонів можлива лише шляхом ухвалення нової Конституції, без Криму і Донбасу, або зміни чинної Конституції. В обох випадках потрібна конституційна більшість у 300 депутатів і, як мінімум, півроку на всю процедуру. Але головна проблема полягає в тому, що українське суспільство вкрай негативно ставиться до перспектив переговорів з Путіним і, тим більше, до відмови від частини територій. Тому варіант Кремля узгодити на карті і законодавчо затвердити новий кордон неможливий.


Найбільш ймовірний варіант завершення війни між Росією і Україною – це заморожений конфлікт на зразок Північної і Південної Кореї. Також цілком можливо, що війна рано чи пізно перейде в фазу низької інтенсивності, під час якої обидві армії час від часу обмінюються обстрілами, але лінія фронту при цьому не змінюється.


Важливо розуміти, що раптова смерть чи відсторонення від влади Путіна може кардинально змінити всю ситуацію. Незалежно від того, хто прийде до влади після Путіна, ця людина, швидше за все, зупинить бойові дії і спробує укласти перемир’я на більш вигідних для України умовах. Не слід забувати, що в основі цієї війни лежать імперські амбіції виключно однієї людини – Володимира Путіна. До 24 лютого російська еліта в цілому не поділяла його експансіоністські плани, але була змушена підкоритися рішенню свого лідера


Більш вигідні для України умови завершення війни, які можуть виникнути після смерті Путіна, полягають в так званому гонконгському сценарії. У рамках нормалізації відносин з Україною і Заходом, Росія виводить свої війська з усієї або більшої частини окупованих територій, за винятком Криму або Севастополя. Кримський півострів (або лише Севастополь) передається Росії в оренду на 49 або 99 років, після чого він повертається під юрисдикцію України, як Гонконг Китаю.


Ймовірно, подібний варіант завершення війни знайде чимало противників у Києві, які наполягають на повному відновленні територіальної цілісності в межах 1991 року. Але варто нагадати, що на момент написання цих рядків Україна не має можливості повернути Крим військовим шляхом, принаймні, в найближчому майбутньому. А перспективи деокупації всієї території Донбасу з кожним місяцем стають все примарнішими.


Найоптимальніший варіант для України зараз полягає в продовженні військових дій, з розширенням ударів по військовій та промисловій інфраструктурі в Росії. Для цього українська влада має значно збільшити власне виробництво ракет та ударних безпілотників. Замороження військових дій за існуючою лінією фронту для України не дуже вигідне, оскільки це дасть Путіну вкрай необхідний перепочинок для відновлення військового потенціалу. Війна може відновитися через два або три роки, але російська армія до нової фази воєнних дій прийде більш підготовленою.


Покладатися у всьому на західних союзників не варто, враховуючи, з якими труднощами в квітні 2024 року в Конгресі США пройшло голосування з виділення допомоги для України. Крім того, не слід виключати, що найближчими роками в деяких країнах Західної Європи до влади можуть прийти політики, менш дружелюбно налаштовані до надання військової та фінансової допомоги Києву.


Корупція під час війни. Гроші сильніші за страх


Здавалося б, після початку повномасштабного вторгнення оточення Зеленського мало б відмовитися від сумнівних схем розподілу бюджетних коштів. Однак ні введення воєнного стану, ні навіть істотне скорочення податкових надходжень їх не зупинили.


Перевірена схема крадіжки бюджетних коштів — на ремонті доріг, нікуди не зникла. Навіть у перші місяці війни, коли вирішувалася доля країни, а окупанти стояли під Києвом, уряд своєчасно виділяв гроші приватним будівельним компаніям. У 2022 році на дороги витратили 95 млрд гривень (приблизно 2,5 млрд доларів).


Без сумніву, ремонт доріг у країні необхідний. Питання викликає лише те, що у зв’язку з введенням воєнного стану підрядників почали обирати за прямим договором, без проведення відкритого тендеру. Кошторис проекту не публікувався — також у зв’язку з воєнним станом. В українських реаліях це дуже часто призводило до корупції, і, відповідно, до втрат державного бюджету. В багатьох випадках у документацію проекту включали будівельні матеріали за значно завищеними цінами. Те, що на ремонт доріг виділяли кошти на тлі кривавих боїв у різних частинах країни, коли українська армія гостро потребувала боєприпасів, — це вже інше питання.


Як не дивно, але війна розширила можливості для корупції. Окупація Маріуполя з його металургійними заводами, проблеми з експортом товарів через чорноморські порти та вимушена еміграція кількох мільйонів громадян дуже негативно вплинули на податкові надходження. Але втрати бюджету майже повністю компенсували союзники України. США, Канада, Німеччина, Великобританія, Японія та інші країни почали виділяти не лише військову, але й фінансову допомогу. Це врятувало українську економіку та дозволило закрити дефіцит державного бюджету навіть в умовах багаторазового збільшення бюджету Міністерства оборони.


Нова схема крадіжки державних коштів була пов’язана з військовими закупівлями. Різке збільшення чисельності Збройних сил України вимагало постачання великих обсягів різних товарів: від продуктів харчування до одягу, палива та боєприпасів. За словами Дани Ярової, члена Громадської антикорупційної ради при Міністерстві оборони, масштабні крадіжки безпосередньо пов’язані з постановою уряду від 28 лютого 2022 року, яка спростила процедури закупівель для оборонного відомства. Згідно з цією постановою, яка діяла до літа 2023 року, усі закупівлі, раніше проведені через відкриті тендери, перейшли на прямі договори.


Довгий час українське суспільство лише підозрювало, що в оборонному відомстві можливі великі крадіжки на закупівлях. Але в січні 2023 року журналіст “Дзеркала тижня” Юрій Ніколов звинуватив керівництво Міністерства оборони в масштабних зловживаннях, спираючись вже на конкретні факти. Він опублікував документи, що свідчать про те, що для армії закуповували курячі яйця по 17 грн за штуку, тоді як роздрібна ціна в магазинах становила 6-7 грн за штуку, а оптова — 4-5 грн. Картоплю замовили по 22 грн за кілограм, хоча роздрібна ціна в магазинах не перевищувала 8-9 грн.


Новина про курячі яйця обурила українських користувачів соцмереж. Якщо в цінах на військове обладнання мало хто розбирався, то скільки коштують яйця в магазинах, знав кожен. І що найголовніше, суспільство нарешті почало здогадуватися, що масштаби корупції в Міноборони обчислюються в мільярдах і не обмежуються лише курячими яйцями.


Міністр оборони Олексій Резніков відреагував на скандал, відкинувши будь-які звинувачення в корупції. При цьому він зробив це дуже дивно. За його словами, журналісти неправильно все зрозуміли, і висока ціна на яйця пояснюється тим, що 170 гривень — це ціна не за 10 штук, як продають в магазинах, а за кілограм яєць. Крім того, журналісти не врахували доставку.


Виправдання Резнікова лише додали масла в огонь. Його швидко спіймали на брехні. Тендерна документація підтвердила, що в ній вказана ціна за 10 яєць, адже в Україні яйця ніколи не продавали кілограмами. Результатом цього скандалу стало те, що журналісти, опозиційні політики та Національне антикорупційне бюро почали ретельніше вивчати, як Міністерство оборони витрачає гроші.


Обсяги виділених коштів були дуже великі. Бюджет Міноборони у 2022-2023 роках становив приблизно половину всього державного бюджету і майже повністю покривався за рахунок західної фінансової допомоги.


Аудит, проведений в січні 2023 року, через два тижні після публікації статті про ціну курячих яєць, показав, що Міністерство оборони виділило більше 13 мільярдів гривень (370 млн доларів) на закупівлю продуктів для військовослужбовців за цінами в два-три рази дорожче, ніж у магазинах Києва. І це були лише продукти харчування для деяких військових частин у тилу. Далі почали відкриватися факти закупівлі за завищеними цінами військової форми та бронежилетів у перші місяці війни. Товарознавча експертиза показала, що ціна в 43 тисячі грн за бронежилет 4-го класу за курсом 29 грн/долар була в рази більшою за тодішні ціни.


Щоб задовольнити спрагу суспільства до справедливості, 2 лютого 2023 року був заарештований заступник міністра оборони В’ячеслав Шаповалов і керівник департаменту закупівель Богдан Хмельницький. Станом на липень 2024 року Шаповалов досі перебуває в слідчому ізоляторі та готується до суду. Хмельницького випустили на волю.


На думку Дани Ярової, скандал з курячими яйцями та військовою формою — це лише незначний епізод у величезному морі корупції. Наймасштабніші зловживання відбувалися на закупівлях озброєнь у 2022 році. Тоді Міністерство оборони роздало десятки мільярдів гривень сумнівним фірмам, частина з яких просто вкрала гроші і не поставила в Україну замовлені озброєння та боєприпаси.


Наприкінці 2023 року стало відомо, що з початку повномасштабної війни сума простроченої дебіторської заборгованості за контрактами Міноборони склала 36,3 млрд грн. Тобто держава перерахувала гроші постачальнику, але обіцяний товар не отримала. Для порівняння, 36,3 млрд грн — це майже 3000 канадських бронемашин Senator, які могли б врятувати тисячі життів військових. Або близько 5000 протитанкових ракетних комплексів FGM-148 Javelin.


Слід звернути увагу, що заарештований заступник міністра оборони В’ячеслав Шаповалов мав тісні зв’язки з міністром Резніковим. Раніше він був його заступником у Міністерстві реінтеграції. Після підвищення Резніков забрав його до себе в Міноборони і знову зробив своїм заступником, давши Шаповалову можливість керувати закупівлями для армії.


У 2015-2017 роках, коли Резніков був секретарем Київської міської ради, Шаповалов займався будівельними питаннями, обіймаючи посаду заступника голови Київської обласної адміністрації. У той час зять Резнікова Дмитро Штейнгауз отримав від обласної ради велику земельну ділянку в Броварах під Києвом площею 80 гектарів і почав на ній житлове забудову.


Незважаючи на скандал з Шаповаловим, президент Зеленський довго тримав Олексія Резнікова на посаді міністра. У відставку його відправили лише 5 вересня 2023 року. Після яєчного скандалу оприлюднення фактів корупції в оборонному відомстві суттєво почастішали. Крім того, Резніков проявив себе досить слабким керівником міністерства. Він провалив таке важливе питання, як постачання в армію малих дронів, зневажливо заявивши в грудні 2022 року, що “весільні дрони нам не потрібні”. Але вже через кілька місяців виявилося, що дрони відіграють дуже важливу роль на лінії фронту. Наприкінці 2023 року українські військові настільки вправно навчилися використовувати FPV-дрони, що на деяких ділянках вони успішно заміняли артилерію, стримуючи наступ піхотних груп противника.


Оскільки більша частина інформації про закупівлі озброєнь все ще залишається військовою таємницею, у журналістів немає можливості перевірити, як розподілялися державні кошти. Настороженість викликають два факти. У червні 2022 року, коли Україна завдяки західній допомозі починає величезними темпами купувати озброєння, керівником нового державного підприємства “Агентство оборонних закупівель” був призначений Денис Шарапов — колишній бізнес-партнер голови Офісу президента Андрія Єрмака. Колись вони разом очолювали компанію “Медійна група європейського партнерства”, але в 2018 році обидва вийшли зі складу її засновників.


Нова агенція отримала повноваження розпоряджатися всіма коштами Міноборони, передбаченими для закупівель озброєння та військової техніки. На початок 2023 року державне підприємство, підконтрольне Шарапову та Єрмаку, витратило 355 млрд грн бюджетних коштів (приблизно 9 мільярдів доларів). Це майже чверть усіх доходів річного бюджету України.


Як стверджують джерела видання “Дзеркало тижня”, після скандалу з Шаповаловим Єрмак і Шарапов відійшли від закупівель озброєння. Але дані про те, як проходили воєнні закупівлі у 2022 році, нікуди не зникли. Є всі підстави вважати, що значна частина грошей була просто розкрадена. Найкращим підтвердженням цьому є загальний обсяг простроченої дебіторської заборгованості Міноборони.


Щоб захистити інформацію про корупцію під час закупівлі озброєнь, 21 грудня 2023 року Верховна Рада, підконтрольна Зеленському, обрала Ольгу Піщанську до складу Рахункової палати України, а наступного місяця, незважаючи на позицію західних партнерів, її призначили головою цієї установи. Дійшло навіть до того, що в Київ прибула спецпредставник США з економічного відновлення України Пенні Пріцкер. Вона ще раз намагалася переконати українських чиновників скасувати сумнівне призначення Ольги Піщанської. Але на Офіс президента Зеленського ця порада ніяк не вплинула. Піщанську ще з вересня 2023 року готували на посаду голови Фонду держмайна замість Рустема Умерова, який очолив Міноборони після відставки Резнікова. І відмовлятися від свого наміру Зеленський не бажав.


У 2020-23 роках Ольга Піщанська очолювала Антимонопольний комітет. Як з’ясувалося, під час її керівництва ця установа “пробачила” компаніям Ігоря Коломойського штрафів майже на 5 мільярдів гривень.


І, нарешті, найголовніший факт, який все пояснює. Сестра Ольги Піщанської Світлана — давня подруга і сусідка Зеленського, ще з далекого дитинства в Кривому Розі. Як вона сама розповідає, “ми виросли в одному дворі”. У липні 2019 року на Світлану Піщанську була оформлена італійська компанія, якій належала 15-кімнатна вілла Володимира Зеленського на узбережжі італійського курорту Форте-дей-Мармі. У 2019 році ця нерухомість була внесена до декларації президента, однак наступного року її вже в ній не було , оскільки вілла формально отримала нового власника.


Міфологізація ролі Зеленського у війні


Якщо відкинути дрібниці та зосередити увагу лише на історичній ролі Володимира Зеленського, то головна претензія до нього, як до президента, полягає в тому, що через його некомпетентність та корупцію Україна виявилася не готовою до війни. І це вплинуло на рішення Путіна розпочати вторгнення.


Сам Зеленський, мабуть, також розуміє, що йому колись все ж доведеться відповідати за жахливі наслідки своєї бездіяльності. Якщо не в залі суду, то на сторінках шкільних підручників з історії. Щоб цього уникнути, команда президента активно міфологізує його роль у подіях напередодні та в перші місяці війни. Внутрішня аудиторія сприймає ці розповіді досить прохолодно, оскільки українці добре обізнані про ситуацію. Але на Заході Зеленському все ще вдається виставляти себе героєм війни. Для цього використовують не лише маніпуляцію фактами, а й відверту брехню.


Наприклад, у жовтні 2023 року в інтерв’ю британській газеті The Sun Володимир Зеленський розповів, що він “пережив, принаймні, п’ять замахів на своє життя”. Дуже цікава заява, враховуючи, що за півтора року до цього, у березні 2022 року, радник голови Офісу президента Михайло Подоляк в інтерв’ю “Українській правді” заявив, що Зеленський пережив вже більше десяти спроб замахів на своє життя. Однак, ніхто так і не знає деталей цих замахів, і ніхто не бачив затриманих або вбитих кілерів.


Насправді замахів на життя Зеленського не було. Принаймні, в тому вигляді, як вони відбуваються час від часу на лідерів різних країн світу. Була лише інформація, що в перші дні війни в Київську область заїхала група російських та чеченських спецпризначенців, які отримали наказ захопити урядовий квартал у Києві та вбити (або затримати) президента Зеленського.


Цю групу активно шукали, українське військове командування навіть публічно зверталося до громадян повідомляти про колону військових автомобілів з намальованою літерою V. Тоді всі з якоїсь причини вважали, що регулярна російська армія використовує на своїй техніці літеру Z, а російські спецпризначенці відрізняються від них маркуванням V. Пізніше з’ясувалося, що це не так. За словами військового експерта та засновника Conflict Intelligence Team Руслана Левієва, літера Z на військовій техніці означає Західний (Западный) військовий округ Росії, а V – Східний (Восточный) військовий округ.


Оскільки штурм урядового кварталу неможливий, принаймні, без часткового оточення Києва, то цю групу ніхто на вулицях столиці так і не побачив. Пізніше з’явилася інформація, що військова колона, яка їхала захоплювати урядовий квартал, була знищена десь у Київській області, але деталі про цей епізод досі невідомі.


Так чи інакше, але до Києва російські війська не дійшли. Три резонансних випадки, коли в столиці нібито бачили російських диверсантів, насправді були так званим “дружнім вогнем” між українськими військовими. Перший такий випадок стався 25 лютого в районі Оболонь, коли місцеві жителі повідомили, що бачать бронетехніку з переодягненими в українську форму російськими солдатами, які намагаються прорватися в центр Києва. Як з’ясувалося пізніше, це був український підрозділ. На жаль, через це непорозуміння загинуло кілька військових.


Ще один випадок дружнього вогню стався вночі 26 лютого, коли біля станції метро “Берестейська” український підрозділ помилково прийняли за диверсантів. Було розстріляно два автомобілі з 8-ма військовослужбовцями 101-ї бригади. Розстріл спочатку назвали “боєм” і “знищенням диверсійної групи”. Через кілька місяців військове командування визнало трагічну помилку.


І нарешті, третій випадок випадкової перестрілки через відсутність координації між українськими військовими стався ввечері 26 лютого біля Повітрофлотського мосту, за 200 метрів від будівлі Міністерства оборони. Під час цього інциденту загинув один військовослужбовець ЗСУ – Михайло Дягілєв. Після цього трагічного випадку ніякої інформації про бої в Києві не надходило.


Чи був Володимир Зеленський проінформований про те, що замість знищення російських диверсантів у Києві українські військові помилково стріляли один в одного? Ймовірно, так. Принаймні, його помічники і голова Офісу президента мали б знати про це. Тим не менш, Зеленський з задоволенням годував західних журналістів страшилками про те, як його намагалися вбити.


Читаючи публікації Саймона Шустера, який не так давно написав книгу про українського президента після неодноразових спілкувань з Зеленським та людьми з його оточення, не покидає враження, що тобі пропонують коктейль із брехні, маніпуляцій та самолюбування. Як мінімум, у тій частині, яка стосується “героїзму” президента. Чого варті тільки такі цитати зі статті Шустера у TIME від 28 квітня 2022 року:


“Військові повідомили Зеленському, що російські ударні групи висадилися у Києві з парашутом, щоб вбити або захопити його та його родину…”


“З настанням ночі у той перший вечір навколо урядового кварталу спалахнули перестрілки…”


“За його словами, російські війська зробили дві спроби штурмувати комплекс…”


Усі ці цитати є брехнею, яку охоче розповідали американцю в Офісі президента. Далі, без необхідної перевірки фактів, вони почали свій шлях по світу, намагаючись сформувати у західних читачів спотворене уявлення про головного героя.


У публікаціях Шустера Зеленського намагаються показати світу як втомленого батька нації, який час від часу ділиться з оточуючими глибокими фразами: “Мені потрібні боєприпаси, а не поїздка”, “Я постарів від усієї цієї мудрості, якої ніколи не хотів” та “Жахи змушують нас закривати очі”. Майстерність спічрайтера президента заслуговує на повагу, безперечно. Але повірити в те, що Володимир Зеленський є сучасною реінкарнацією Махатми Ганді, може тільки дуже наївна людина.


Українці давно знають, з ким вони мають справу. Тим не менше, деякі деталі з книги та статей Саймона Шустера справді цікаві. Хоча б тому, що вони ще раз нагадують, що перед нами випадкова людина − актор, якого попросили зіграти роль політика. У перші дні війни, коли військові своїми життями, героїзмом та вкрай обмеженою кількістю зброї рятували країну від загибелі, переляканий Зеленський перебував у підземному бункері, витрачаючи час на перегляд голлівудських фільмів, фітнес, гру в пінг-понг та дегустацію вин. Кілька разів на день він записував відео для соцмереж і телебачення, а вночі виходив подихати свіжим повітрям. Найбільше президент тоді скаржився на брак сонячного світла та свіжого повітря.


Слід визнати, що в перший рік війни героїчний образ Зеленського на Заході сприймався за чисту монету. Симпатії американців і європейців були на стороні всіх українців, у тому числі їхнього президента. Тим більше що Зеленський майстерно грав свою роль, а його тексти були написані з урахуванням особливостей цільової аудиторії. Перед членами Конгресу США він згадував Рузвельта, у Бундестазі наводив порівняння з Берлінським повітряним мостом, а в британському парламенті цитував Шекспіра.


Але війна тривала, і з України все частіше надходила інформація про корупційні скандали, пов’язані з крадіжкою грошей, які Захід передавав для фінансової підтримки українського бюджету. І якщо прості громадяни особливо не вникали в деталі корупції в чужій країні, то політики чудово розуміли, що основними бенефіціарами розкрадань західної допомоги були люди з оточення Зеленського.


У 2023 році ефективність промов Зеленського знизилася настільки, що йому навіть відмовили в виступі в Конгресі США, а значна частина республіканців з лояльних до України перетворилася на головних противників надання їй допомоги.


У Зеленського з'явилася нова проблема – генерал Залужний


До початку повномасштабного вторгнення електоральні перспективи Володимира Зеленського виглядали цілком обнадійливо. Незважаючи на те, що за три роки його керівництва українська економіка не демонструвала жодних ознак покращення, основний політичний суперник – Петро Порошенко – вже не представляв небезпеки на виборах. Телеканали дружніх до Зеленського олігархів ретельно слідкували за тим, щоб колишній президент з’являвся в ефірі якомога рідше. Не маючи доступу до широкої аудиторії, Порошенко не міг донести свої ідеї до більшості виборців і не міг позбутися низьких рейтингів довіри населення. Юлія Тимошенко на той час вже не вважалася серйозним конкурентом, а нове покоління політиків були, як правило, одинаками, які не мали за собою підтримки політичних партій чи впливових медіаресурсів. Все йшло до того, що наступні президентські вибори пройдуть за сценарієм 1999 року, коли чинному президенту Кучмі привели зручного для нього суперника – лідера комуністів Петра Симоненка. Але тепер його роль мав зіграти Порошенко.


Головну небезпеку для Зеленського представляв сценарій виборів, за яким опозиція згуртується навколо харизматичного політика з високим рейтингом довіри серед населення. У 2004 році таким кандидатом у президенти був колишній прем’єр-міністр Віктор Ющенко. Незважаючи на інформаційну блокаду та кампанію дискредитації на загальнонаціональних телеканалах, Ющенко майже відразу став головним фаворитом виборів. Завадити його перемозі не змогли навіть масові фальсифікації при підрахунку голосів.


Оскільки Порошенко так і не зміг позбутися низького рейтингу серед виборців, у опозиційному середовищі виник певний вакуум. Багато хто розумів, що, незважаючи на сильне бажання колишнього президента влаштувати реванш за поразку на виборах 2019 року, його шанси перемогти Зеленського примарні. Принаймні, в умовах, коли влада повністю контролює загальнонаціональні телеканали. Єдиний шанс повалити Зеленського – це повторення моделі виборів 2004 року. Але тут була одна проблема: опоненти президента не мали на лаві запасних харизматичного політика, який міг би стати новим Віктором Ющенко.


Теоретично, таким кандидатом міг стати зовсім нова людина з числа інтелігенції: вчений або письменник, який раніше не брав активної участі в політиці. Виборців цілком могла зацікавити така персона, враховуючи, що представники наукової і творчої інтелігенції останній раз брали активну участь в українській політиці наприкінці 80-х. На фоні недоречних жартів колишнього комедіанта та його постійних невдач, це могло створити вигідний контраст між діючим президентом і кандидатом від опозиції. І що найважливіше, людину з незаплямованою репутацією було б значно складніше дискредитувати в очах виборців.


Усе змінилося з початком повномасштабної війни. Українці миттєво зрозуміли, що лише військові можуть їх врятувати від російської окупації і, ймовірно, смерті. І оскільки надії всієї нації були спрямовані в бік військових, це одразу привернуло увагу до Головнокомандувача Збройних сил України Валерія Залужного.


До війни 49-річний Залужний кілька разів з’являвся в ефірі новин і навіть взяв участь у одному з політичних ток-шоу. Але особливої популярності до 24 лютого 2022 року він не мав.


Як уже відомо, перед початком вторгення українська армія була критично неукомплектована. Їй не вистачало не тільки солдатів, але й снарядів. Тим не менш, навіть у такому невигідному становищі Збройні сили України під керівництвом Залужного змогли завдати поразки російській армії під Києвом і захистили прикордонний Харків від окупації.


Популярність Валерія Залужного значно зросла після успішного контрнаступу восени 2022 року, коли українська армія звільнила правобережну частину Херсонської області та значну частину Харківської області. Українці зрозуміли, що на чолі ЗСУ стоїть досвідчений командир, який здатен завдавати поразки одній з найбільших армій світу. Тоді ж стали помітні певні ревнощі до популярності Залужного і військових загалом з боку президента Зеленського.


Дуже цікаво було спостерігати за реакцією влади на цю популярність на прикладі звільнення Херсона 11 листопада 2022 року. Можна припустити, що Зеленському не дуже сподобалося, що місцеві жителі скандували на головній площі міста “ЗСУ” і всю славу отримали військові, а не президент. У той день радісні натовпи людей, які зі сльозами на очах дякували українським військовослужбовцям за звільнення свого міста від окупантів, показали телеканали всього світу. Але вже через кілька днів, 14 листопада, журналістів CNN, SkyNews і Hromadske, які зняли це відео з площі Свободи, позбавили акредитації. Формальною причиною стало порушення правил роботи в зоні бойових дій.


Зеленський приїхав у Херсон на наступний день після звільнення, 12 листопада. У щільному кільці охорони він також відвідав площу Свободи, але його ніхто радісно не зустрічав і, тим більше, не скандував його ім’я.


Високий рейтинг довіри Залужного почав турбувати Офіс президента, але вони нічого з цим не могли зробити. Оскільки війна продовжувалася, головнокомандувач виконував надзвичайно важливу роль у захисті країни. Крім того, після звільнення великих територій Херсонської та Харківської областей з’явилася надія на подальше просування української армії для вигнання окупантів з південної частини Запорізької області. На початку 2023 року в соціальних мережах і навіть у пресі відкрито передбачали успішний контрнаступ української армії. Треба лише трохи почекати. Зрозуміло, в такій ситуації Зеленський не міг звільнити популярного в народі Залужного.


Однак, літній контрнаступ ЗСУ не досяг успіху. З січня по квітень 2023 року українська армія вела затяжні бої в місті Бахмут, які забрали багато часу і ресурсів. Крім того, країни-союзники затягли передачу Україні сучасної бронетехніки, без якої Залужний не наважувався розпочинати контрнаступ.


Час йшов, і як виявилося, паралельно з боями за Бахмут російська армія змогла побудувати на півдні потужну ешелоновану оборону з великою кількістю мінних полів і викопаних укріплень. Існує версія, що план Залужного полягав у тому, щоб відвернути росіян широко рекламованим наступом у Запорізькій області, і завдати головний удар шляхом висадки великих сил на лівий берег Дніпра. Але росіяни запобігли і цьому варіанту подій. В ніч на 6 червня 2023 року окупанти підірвали Каховську ГЕС, і кілька мільйонів тонн води хлинули вниз по течії, затоплюючи низовий лівий берег. В результаті цього жахливого злочину загинули сотні мирних жителів і десятки тисяч тварин, але мета була досягнута. Окупанти убезпечили свій берег від раптового десанту української армії. Після цього основні бойові дії велися виключно в Запорізькій області, де у росіян була побудована ефективна лінія оборони. Прорвати її так і не вдалося.


Неуспіх з літнім контрнаступом не підірвав популярність Залужного серед українців, але в очах Зеленського він вже не виглядав незамінним. Крім того, президент знайшов для себе фаворита: командувача Сухопутних військ ЗСУ Олександра Сирського. До осені 2023 року склалася ситуація, за якої українська армія вже не підпорядковувалася одному лише Залужному. Сирський, який відповідав за ділянку фронту в Донецькій та Харківській областях, міг отримувати накази безпосередньо від Зеленського, оминаючи Головнокомандувача ЗСУ. Крім того, у президента з’явився ще один фаворит – керівник Головного управління розвідки Міноборони Кирило Буданов. Він також підпорядковувався тільки Зеленському і мав у своєму розпорядженні значні військові ресурси.


В Офісі президента дуже роздратовано реагували на будь-яку появу Валерія Залужного в медіапросторі. Його майже не показували на “Єдиному телемарафоні”. Ходили навіть чутки, що Залужному заборонили давати інтерв’ю українським ЗМІ. Чи це правда чи ні, ніхто не знає, але Головнокомандувач ЗСУ справді після початку війни майже не давав інтерв’ю українським журналістам. Хоча, наприклад, Буданов практично щотижня коментував найрізноманітніші події, як місцевій, так і іноземній пресі.


Восени 2023 року відносини між Зеленським і Залужним значно погіршилися, після того як командувач української армії заявив в інтерв’ю The Economist, що війна з Росією зашла в глухий кут і стає позиційною. За словами Залужного, на нинішньому етапі не варто розраховувати на стрімкий прорив фронту. Майбутній успіх залежить від того, хто отримає технологічну перевагу над противником.


Зеленському дуже не сподобався тон цього інтерв’ю. У команді президента склалася традиція повідомляти народу тільки хорошу інформацію про перспективи війни. Через три дні після публікації інтерв’ю заступник голови Офісу президента Ігор Жовква заявив, що військовим не потрібно коментувати для широкої публіки те, що відбувається на фронті. Потім висловився і сам Зеленський. 4 листопада 2023 року на спільній прес-конференції з головою Єврокомісії Урсулою фон дер Ляен президент України сказав, що він не вважає ситуацію на фронті “патовою”, як висловився Залужний. Це був перший випадок публічних розбіжностей між Головнокомандувачем ЗСУ і Зеленським.


Після прес-конференції президента, хтось, очевидно, отримав команду почати дискредитацію Валерія Залужного в пресі та соціальних мережах. Вже 6 листопада на сайті розслідувань “Бастіон” з’явилася стаття про те, що Головнокомандувач ЗСУ в такий складний для країни час чомусь знаходить час для написання наукової дисертації. І що найстрашніше, робить це в Одеській юридичній академії, яку очолює колишній соратник втікача президента Януковича Сергій Ківалов.


Далі естафету підхопила депутатка від “Слуги народу” з досить скандальною репутацією Мар’яна Безугла. Протягом кількох місяців, аж до звільнення Залужного, вона публікувала в своєму Фейсбуці грубі пости, у яких писала про професійну непридатність головнокомандувача і навіть натякала на його захоплення алкоголем.


Оскільки всім було зрозуміло, що все йде до звільнення Залужного, у парламенті почала поширюватися інформація про те, що за командою Офісу президента правоохоронні органи можуть розпочати розслідування про “здачу Херсона”. І Валерія Залужного можуть у цьому звинуватити, разом з іншими представниками військового командування.


Піднімати питання про те, “хто пустив росіян на південь”, було б дуже ризиковано для Зеленського, навіть з урахуванням того, що йому необхідно було якось знизити високий рейтинг Залужного. Факти свідчать, що саме на президенті лежить велика частина вини за те, що армія виявилася не готова до вторгнення. Тому в команді Зеленського вирішили не виносити сміття з хати.


29 січня 2024 року одразу два джерела заявили про те, що Залужному пропонують добровільно піти у відставку. Натомість Головнокомандувачу ЗСУ запропонували стати послом України у Великій Британії або перейти на посаду заступника голови Ради національної безпеки і оборони. Обидві посади були підібрані спеціально, щоб поховати будь-які політичні амбіції Залужного.


В ідеалі Зеленський хотів уникнути ситуації, при якій його могли звинуватити в звільненні популярного генерала. Саме тому в Офісі президента наполягали, щоб Залужний сам написав заяву про звільнення. Але він відмовився від обох посад і також не захотів добровільно подавати у відставку.


Цікаво, що раніше отримати посаду посла в Лондоні дуже бажали Іван Баканов і Олексій Резніков, кожен після своєї відставки. Але в британському МЗС обидві ці кандидатури якось не викликали ентузіазму.


Після відмови Залужного писати заяву про звільнення, Зеленський взяв паузу. Офіційно про звільнення Головнокомандувача ЗСУ оголосили через тиждень, без скандалу, з подякою за проявлену роботу і нагородженням орденом Героя України.


Інсайдери з Офісу президента повідомили, що при виборі нового командувача армією Зеленський схилявся до кандидатур Буданова або Сирського. Тут багатьох бентежив той факт, що глава української розвідки Кирило Буданов раніше не мав досвіду керівництва військовими підрозділами. Колись він був командиром групи спецназу, яка у 2016 році здійснила сміливий рейд на територію окупованого Криму. Потім Буданов перейшов на роботу в Головне управління розвідки Міноборони. А після “вагнергейту” та скандального звільнення Василя Бурби став очільником цього відомства.


Врешті-решт здоровий глузд переміг і Зеленський вирішив не випробовувати долю. Новим Головнокомандувачем ЗСУ став більш досвідчений Олександр Сирський, заступник Залужного та командувач Сухопутних військ.


16 лютого 2024 року в The Washington Post вийшла стаття про те, як Кремль кілька місяців проводив в Україні кампанію дезінформації, націлену на розкол між політичним і військовим керівництвом. Суть статті зводилася до того, що протягом 2023 року російські пропагандисти та “фабрики тролів” створювали тисячі постів і відео в соціальних мережах, частина з яких просувала тему військового перевороту в Україні, який нібито готував Залужний проти Зеленського.


Дійсно, така кампанія з розповсюдження дезінформації проводилася, і, в певній мірі, вона досягла своєї мети. Знаючи параноїдальний страх Зеленського перед можливістю нової революції, Кремль через підконтрольні йому структури всіляко підживлював ці страхи. Те, що разом із Залужним були звільнені практично всі члени його команди, більшість з яких досвідчені генерали, говорить про те, що рішення президента значною мірою було викликано не професійними потребами, а особистими причинами: небажанням мати у військовому керівництві людей, лояльних до Залужного.


Якщо відкинути конспірологічні теорії, які стверджують, що Зеленський позбавився від Залужного, щоб той не заважав йому домовитися з Путіним про перемир’я, то це рішення президента виникло з наступних причин:


• 60% − бажання позбутися можливого конкурента на майбутніх виборах президента;

• 20% − страх перед можливим військовим переворотом навесні 2024 року, після формального закінчення 5-річного терміну президентських повноважень Зеленського;

• 10% − незадоволенням за провал літнього контрнаступу ЗСУ;

• 10% − бажанням поставити на чолі армії людину, з якою президенту буде зручніше працювати.


Варто зауважити, що російська кампанія дезінформації була спрямована не на зниження рейтингу Зеленського, а на звільнення Головнокомандувача ЗСУ. Залужний набагато небезпечніший для Кремля, ніж діючий президент. Володимир Зеленський — це людина, яка всі своє свідоме життя демонструвала повну байдужість та навіть зневагу до національного відродження України. Випадкова людина, яка за волею обставин опинилася в складній ситуації.


Іншими словами, Путіна набагато більше лякало те, що на робочому столі Залужного стояв бюст Степана Бандери. Росії не потрібен новий Порошенко, який буде послідовно розвивати Україну з урахуванням її національних інтересів. Росії набагато більш вигідно мати в Києві популіста, який своєю некомпетентністю та корупцією остаточно знищить країну.


Через місяць після звільнення Залужного з’явилася інформація, що він таки погодився на посаду посла у Великій Британії. Потім була досить довга пауза. Офіційно колишнього Головнокомандувача ЗСУ було призначено послом у Лондоні лише 9 травня 2024 року. Після чергових двох місяців відсутності новин, 5 липня 2024 року, Залужний виїхав на нове місце роботи. За півроку, з дня свого звільнення, він не дав жодного інтерв’ю журналістам, що відразу породило конспірологічні теорії про те, що Залужному заборонили спілкуватися зі ЗМІ чи те, що він перебуває під домашнім арештом.


Щоправда, деякі уривки інформації з боку колишнього головкома все ж таки просочилися в соцмережі. 2 травня 2024 року відомий політичний блогер Карл Волох написав, що йому вдалося поговорити із Залужним. На запитання, чи розглядає він можливість участі в президентських виборах після закінчення військового стану, генерал відповів, що не виключає такої можливості.


Також Залужний прокоментував можливість свого кримінального переслідування з боку Офісу президента, “за саботаж підготовки до вторгнення”. За його словами, юридично він готовий захищатись. “По “бєспредєлу” мене закрити можуть, але цим я ризикнути готовий”.


Позитивні досягнення та втрачені можливості


На тлі катастрофи, до якої призвела перемога Володимира Зеленського на виборах 2019 року, було б несправедливо не згадати про позитивні досягнення його президентства. Дивно, але вони були. Важливо відзначити, що наприкінці 2019 року в Україні склалася ситуація, коли президент міг добитися майже всього, чого не вдавалося його попередникам. Щоправда, він майже не скористався такою можливістю.


Пропагандистська машина Коломойського настільки сильно зруйнувала стару політичну систему, що на хвилі своєї популярності Зеленський зумів отримати в парламенті однопартійну більшість. Його фракція налічувала 254 депутати. Разом із членами парламенту, яких обрали по мажоритарних округах, і лояльними депутатами з інших партій, президент міг легко зібрати конституційну більшість. Цього ніколи не вдавалося ні Януковичу, ні Порошенку, ні навіть Кучмі.


Як же розпорядився Володимир Зеленський цим подарунком долі? Головним досягненням його президентської каденції стала земельна реформа. Україна нарешті визнала приватну власність на сільськогосподарські землі. Близько 30 років жоден президент не міг зібрати голоси в парламенті для прийняття цього важливого законопроекту. Відсутність права приватної власності на землю гальмувала розвиток аграрного сектору. Мало хто з інвесторів ризикнув би будувати теплицю, тваринницьку ферму або саджати фруктові дерева на землі, яка йому не належить. В результаті страждало українське сільське господарство: рівень інвестицій в аграрний сектор був дуже малим.


Зеленський нарешті змінив цю ситуацію. Незважаючи на опір з боку проросійської фракції “Опозиційна платформа” та фракції Юлії Тимошенко, Зеленський зміг добитися прийняття цього законопроекту в парламенті. Разом із фракцією “Слуга народу” за земельну реформу голосувала фракція Петра Порошенка “Європейська солідарність”. Після лібералізації ринку землі аграрний потенціал України з кожним роком зростає.


Під час війни Володимир Зеленський зайняв досить жорстку позицію стосовно Росії, і цьому також можна дати лише позитивну оцінку. Він правильно зрозумів, що спроба втихомирити Путіна шляхом переговорів або згоди на втрату частини територій лише погіршить ситуацію. Зеленський не прийняв варіант змиритися з втратою територій, який йому пропонували деякі політики на Заході та навіть в Україні. Також він виступив категорично проти заморожування війни. У 2022 та 2023 роках Росія не змогла отримати необхідний їй перепочинок для відновлення військового потенціалу та закріплення на окупованих територіях.


Під час свого перебування на посаді президента Володимир Зеленський активно сприяв розвитку цифрових сервісів. Українці одними з перших у світі отримали цифрові документи у мобільному додатку. В багатьох випадках громадянам вже не потрібно особисто звертатися до державних установ для отримання довідок, оформлення пільг та реєстрації прав власності.


На цьому список досягнень Володимира Зеленського закінчується. Не маючи ніяких проблем з прийняттям потрібних йому законопроектів у парламенті, президент не виявив жодного бажання побороти корупцію в судовій сфері. На відміну від Порошенка, який не мав стабільної більшості у парламенті, в руках Зеленського були всі можливості знищити судову мафію. Але він не захотів цього робити, віддаючи перевагу співпраці з “потрібними” суддями.


Після приходу до влади у Зеленського проявилися авторитарні риси. Він вкрай негативно сприймав будь-яку критику. Щоб не допустити зниження своєї популярності, президент наказав вимкнути трансляцію опозиційних телеканалів. Також була вимкнена пряма телевізійна трансляція засідань парламенту. Президент не хотів, щоб українці дивились критичні виступи опозиційних політиків.


Економічна політика уряду Зеленського виявилася сумішшю популізму, некомпетентності та корупції. Великі державні підприємства, які за попереднього президента Порошенка платили чималі суми податку на прибуток, з приходом до влади Зеленського стали збитковими. Мільярдні кошти з державного бюджету перераховувались сумнівним приватним компаніям для фінансування програми будівництва доріг.


Заради отримання прибутку на будівництві та ремонті доріг Зеленський обмежив фінансування армії. Напередодні повномасштабного вторгнення українські збройні сили мали критичний рівень некомплектації. В результаті цього сталася катастрофа на півдні країни, де через відсутність повноцінної оборони росіяни без труднощів окупували величезні території, включаючи міста Херсон, Мелітополь, Бердянськ, Нову Каховку та Енергодар. Здача без бою Мелітополя і Бердянська призвела до оточення півмільйонного Маріуполя, внаслідок чого загинуло близько 20 тисяч мирних жителів.


На момент написання цієї книги Володимир Зеленський ще перебуває на посаді президента України і не приховує свого бажання переобратися на другий термін. Він не визнає своєї провини за провал у підготовці до війни і пояснює все несприятливими обставинами. На даний час, поки в Україні все ще діє воєнний стан, суспільство не може дати об’єктивну оцінку роботі президента. Але Зеленський не зможе вічно ховатися від історії за піною пропаганди провладних телеканалів. Час все розставить на свої місця.